КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа№ 910/4617/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання: Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Баліцька Ю.М. - представник за довіреністю б/н від 19.02.2015;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015

у справі № 910/4617/15-г (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом Фермерського господарства Баліцького Миколи Васильовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

про стягнення 98 400,81 грн.,

У судовому засіданні 02.07.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство Баліцького Миколи Васильовича (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (далі - відповідач) про стягнення 98 400,81 грн., з яких: 90 000,00 грн. - сума помилково перерахованих грошових коштів та 8 400,81 грн. - процентів за користування чужими коштами (з урахуванням заяви про збільшення суми процентів від 29.04.2015, а.с. 68).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які помилково (без достатньої правової підстави) були перераховані останнім на рахунок ТОВ "Хімагромаркетинг".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача помилково перераховані кошти у розмірі 90 000,00 грн. та 1 799,99 грн. - судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що грошові кошти, які були перераховані позивачем на грошовий рахунок відповідача, не можуть вважатися такими, що перебуваються у відповідача без достатньої правової підстави, оскільки між сторонами існували договірні відносини, при цьому у Фермерського господарства Баліцького Миколи Васильовича існують грошові зобов'язання перед ТОВ "Хімагромаркетинг".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.07.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Мартюк А.І., Сулім В.В.

Представник позивача у судовому засіданні 02.07.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання 02.07.2015 не з'явився. Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подав заяву про відкладення розгляду справи, в якій зазначив про неможливість представника з'явитися у судове засідання. Жодних доказів в обґрунтування зазначених доводів відповідачем надано не було.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відхиляє його, з огляду на наступне.

Так, пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 (далі - Постанова Пленуму) встановлено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Згідно частини 3 пункту 3.12 Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такою обставиною, зокрема є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу. Таким чином, відкладення розгляду справи є виключно правом, а не обов'язком суду.

В свою чергу, представник позивача наполягав на розгляді апеляційної скарги по суті, та зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору по суті, тоді як грошові кошти тривалий час знаходяться у відповідача.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункт 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі „Смірнова проти України").

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач був належним чином та завчасно (з 09.06.2015) згідно витягу з офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта», наявного в матеріалах справи повідомлений про час та місце судового засідання, врученням стороні копії ухвали про призначення справи до розгляду, а відтак мав право направити необмежену кількість представників у судове засідання 02.07.2015. В свою чергу, до клопотання про відкладення розгляду справи відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу (в розумінні ст. ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України) неможливості забезпечити явку представників відповідача у судове засідання.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження, зважаючи на безпідставність та необґрунтованість клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, приймаючи до уваги заперечення позивача проти відкладення розгляду апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який завчасно (09.06.2015) належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, при цьому мав можливість безперешкодно направити необмежену кількість повноважних представників у судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.10.2014 Фермерським господарством Баліцький Микола Васильович було перераховано 100 000,00 грн. на розрахунковий рахунок №2974 ТОВ "Хімагромаркетинг", відкритий в ПАТ "ПУМБ", на підставі платіжного доручення № 214 з призначенням платежу: "згідно рах. № 9 від 03.02.2014 ПДВ 20% в т.ч. 16666,67 грн."). Факт перерахування грошових коштів також не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі.

З матеріалів справи вбачається, що листом № 64 від 14.10.2014 (а.с. 19) позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути безпідставно отримані грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. за платіжним дорученням №214 від 10.10.2014.

Відповідно до гарантійного листа № 477 від 27.10.2014 (а.с. 20) відповідач зобов'язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. протягом листопада 2014 року.

Разом з цим матеріалами справи підтверджується, що відповідач повернув кошти лише частково, а саме у розмірі 10 000,00 грн.

Предметом спору у даній справі є стягнення залишку грошових коштів у розмірі 90 000,00 грн., які не були повернуті відповідачем, а також процентів за користування такими коштами у сумі 8400,81 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем доведений факт незаконного володіння відповідачем грошовими коштами у розмірі 90 000,00 грн., у зв'язку з чим задовольнив позов в цій частині.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 214 від 10.10.2014 вбачається, що кошти перераховувались позивачем згідно рахунку № 9 від 03.02.2014.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що вказаний рахунок був виставлений позивачу ТОВ "Агрохімічний захист" (а не відповідачем у даній справі) на підставі договору поставки № 11 від 03.02.2014, про що безпосередньо зазначено у вказаному рахунку (а.с. 23). Крім того, в матеріалах справи наявна копія договору поставки № 11 від 03.02.2014, яким підтверджується наявність правовідносин між позивачем та ТОВ "Агрохімічний захист" (а не відповідачем). В свою чергу, судом апеляційної інстанції на підставі ст. 101 ГПК України встановлено, що перелік товарів, визначений у п. 1.1. договору поставки № 11 співпадає з переліком товару, зазначеному у рахунку на оплату № 9 від 03.02.2014.

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача про те, що фактично спір у справі виник через те, що позивач помилково сплутав реквізити відповідача та ТОВ "Агрохімічний захист", назви яких є співзвучними, що й мало наслідком помилкове перерахування коштів.

Відповідно до ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

В силу вимог ст. 1090 Цивільного кодексу України зміст і форма платіжного доручення та розрахункових документів, що подаються разом з ним, мають відповідати вимогам, встановленим законом і банківськими правилами. Банк не має права робити виправлення у платіжному дорученні клієнта, якщо інше не встановлено законом або банківськими правилами.

Приписами ст. 1091 Цивільного кодексу України встановлено, що банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що платіжне доручення позивача № 214 від 10.10.2014 відповідає всім вимогам, встановленим чинним законодавством України, в тому числі банківським правилам та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.04 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.4 Інструкції неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в банку, що обслуговує отримувача, або в установі - члені платіжної системи

У відповідності до п. 3.3 вказаної Інструкції банк отримувача до настання дати валютування, що зазначена в електронному розрахунковому документі, зараховує переказані кошти на відповідний рахунок і не пізніше наступного робочого дня згідно з порядком, передбаченим у договорі, повідомляє отримувача про надходження на його адресу коштів та дату їх валютування. Банк, що обслуговує отримувача, зобов'язаний зарахувати кошти на рахунок отримувача на початок операційного дня, який визначений датою валютування. Якщо дата валютування припадає на неробочий день, то банк отримувача зараховує кошти на його рахунок на початок першого робочого дня, наступного за днем, який визначений датою валютування. Операцію з перерахування коштів з відповідного рахунку на рахунок отримувача банк отримувача оформляє меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер і дату електронного розрахункового документа, а також повторює текст реквізиту "Призначення платежу" цього електронного розрахункового документа.

Крім цього, відповідно до п. 3.4 вищезазначеної Інструкції платник до настання дати валютування може відкликати кошти, які до зарахування на рахунок отримувача обліковуються в банку, що обслуговує отримувача. Лист про відкликання коштів платник подає до свого банку, який того самого дня надає банку отримувача вказівку про повернення коштів. Банк отримувача, одержавши цю вказівку, цього самого операційного дня перераховує кошти з відповідного рахунку на той самий рахунок у банку платника, з якого вони надійшли, якщо на час надходження вказівки кошти не зараховані на рахунок отримувача, та повідомляє отримувача про відкликання коштів платником.

В силу приписів ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Пунктом 2.35 Інструкції встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які би свідчили про наявність правових підстав отримання спірних грошових коштів від позивача.

Посилання відповідача на наявність договірних відносин між сторонами (які виникли на підставі інших договорів поставки) не приймаються судом апеляційної інстанції в якості підстави для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки, як було встановлено у даній постанові, грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. були перераховані позивачем на рахунок відповідача помилково, за товар згідно рахунку № 9, виставлений ТОВ "Агрохімічний захист" (а не відповідачем) за договором № 11 від 03.02.2014. Натомість, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції відповідачем не було доведено той факт, що між сторонами даного спору укладався договір з аналогічними реквізитами, а також, що апелянтом виставлявся позивачу рахунок № 9 (з відповідним переліком товарів), копія якого міститься в матеріалах справи.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції не досліджує та не встановлює в межах даної справи обсяг виконаних зобов'язань та наявність заборгованості позивача перед відповідачем за правочинами, які були перелічені відповідачем в апеляційній скарзі, зважаючи на те, що виконання вказаних договорів не є предметом розгляду даної справи, а відтак, зважаючи на приписи ст. 101 ГПК України та межі перегляду рішення місцевого господарського суду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині.

До того ж, сам апелянт на аркуші 2 апеляційній скарзі зазначає про те, що розрахунок за іншим договором (№ АП-01-0197 від 25.06.2013) був здійснений з простроченням строку - 04.11.2013 (отже, за іншим платіжним дорученням). При цьому відповідач не позбавлений права на звернення до суду в загальному порядку для стягнення заборгованості за вищезазначеним договором при доведеності власних вимог.

Крім того, самим відповідачем у гарантійному листі від 27.10.2014 зазначалося про обов'язок повернути помилково зараховані кошти позивачу протягом листопада 2014 (що було виконано апелянтом лише частково).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що перераховані позивачем відповідачу платіжним дорученням № 214 від 10.10.14. грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., за відсутності доказів укладання між сторонами договору №11 від 03.02.2014 та інших підстав для здійснення їх перерахунку, не можуть вважатися такими, що перебувають у відповідача на законних підставах. Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 90 000,00 грн. є доведеними та підлягають задоволенню.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 400,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В цій частині правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що штрафні санкції за прострочення сплати грошових коштів можуть бути стягнуті саме в разі, якщо таке право передбачено договором (встановлено за згодою сторін).

Разом з цим, проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані позивачем по обліковій ставці НБУ, в даному випадку не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки між сторонами розмір відсотків не погоджувався, а отже, таких домовленостей не існує.

Оскільки факту погодження нарахування пені та (або) штрафу у випадку прострочення грошових зобов'язань за несвоєчасне повернення позивачу помилково перерахованих грошових коштів останнім не доведено, судом першої інстанції правомірно було відмовлено в позові про стягнення 8 400,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/4617/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/4617/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4617/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 06.07.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.І. Мартюк