ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 Справа № 917/807/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОіК", вул. Фрунзе, 128/1, м. Полтава, 36020

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект", вул. Флотська, 4-А, м.Кременчук, Полтавська обл., 39630

про стягнення 96 847,61 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники до перерви :

від позивача: Буряк Д.М., посвідчення адвоката № 1435 від 13.01.2015 р., Орлеан К.М., довіреність № 1 від 09.06.2015 р., паспорт серії КН № 951948, виданий 20.09.1999 р. Ленінським РВ УМВС України у Полтавській області;

від відповідача: Волик О.В., довіреність № 02/02 від 20.02.2015 р., паспорт серії КО № 603229, виданий 22.03.2005 р. Крюківським РВ УМВС України у Полтавській області.

У судовому засіданні 11.06.2015 р. оголошено перерву в порядку ст. 77 ГПК України до 30.06.2015 р. до 09 год. 30 хв. з огляду на задоволене судом клопотання представника відповідача про відкладення розгляду даної справи з огляду на ймовірну можливість примирення сторін.

Представники після перерви :

від позивача : Буряк Д.М., посвідчення адвоката № 1435 від 13.01.2015 р., Орлеан К.М., довіреність № 1 від 09.06.2015 р., паспорт серії КН № 951948, виданий 20.09.1999 р. Ленінським РВ УМВС України у Полтавській області;

від відповідача: не з'явилися.

30.06.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ОіК" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" 96 847,61 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 04.06.2013 р. договору підряду № 19/06-13, з яких : 17 880,00 грн. основний борг, 68 915,20 грн. пеня, 1 380,89 грн. 3% річних, 8 671,52 грн. інфляційних втрат.

Відповідач представництво у судове засідання після оголошеної у судовому засіданні перерви не забезпечив, вимог суду не виконав, причин щодо цього не повідомив. Останній відповідно до 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення строку вирішення спору з урахуванням ч. 3 ст. 69 ГПК України, суд не оцінює вказану обставину як підставу для відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Представники позивача на задоволенні позову наполягають за мотивами позовної заяви.

Крім того, позивач заявив суду клопотання вх. № 3712 від 30.06.2015 р. про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката в сумі 9 000,00 грн., яке судом відхиляється за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині цього рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, оцінивши надані докази, суд,

встановив :

04.06.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОіК" (підрядник) було укладено Договір підряду № 19/06-13 (а.с. 35-39, далі - Договір підряду), за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "ОіК" (підрядник) зобов'язувалося виконати за завданням замовника відповідно до умов Договору та здати у встановлений строк внутрішнє зачищення стінок резервуарів від залишків нафтопродуктів, проведення замірів та розрахунок градуювальник таблиць, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" (замовник) зобов'язувалося прийняти і оплатити виконані роботи.

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- найменування та місцезнаходження об'єктів вказане в додатку (кошторису) 1-6, котрі становлять невід'ємну частину даного договору. Обсяг, перелік і зміст робіт визначаються у кошторисній документації ( п. 1.3, п. 1.4 Договору підряду, кошториси - а.с. 40-45);

- проміжні платежі замовник здійснює на підставі підписаних актів приймання виконаних робіт, які складаються підрядником по мірі готовності окремих робіт, протягом 5 днів з моменту їх підписання. Замовник підписує акти протягом 3 днів з моменту їх надання підрядником (п. 7.4 Договору підряду);

- у разі порушення з вини замовника строків проведення розрахунків за виконані роботи, замовник сплачує підряднику за кожний день прострочення проведення розрахунків пеню у розмірі 1% від недоперерахованої суми, тобто, суми несплаченого боргу за виконані роботи (п. 9.3 Договору підряду);

- даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013 р. (п. 1.5 Договору підряду).

На виконання умов Договору підряду Товариством з обмеженою відповідальністю "ОіК" (підрядник) було виконано підрядні роботи на загальну суму 47 880,00 грн., про що складено акти приймання - передачі наданих послуг № 1 від 20.07.2013 р. на суму 28 280,00 грн. (а.с. 46) та № 2 від 29.11.2013 р. на суму 19 600,00 грн. (а.с. 47). Вказані документи підписані без зауважень представниками сторін та скріплені печатками сторін.

В порушення умов Договору підряду відповідачем оплату вартості отриманих результатів робіт проведено несвоєчасно та не у повному обсязі, а саме : платіжним дорученням № 1208 від 31.07.2013р. сплачено 10 000,00 грн. (а.с. 48), платіжним дорученням № 1575 від 10.09.2014 р. сплачено 20 000,00 грн. (а.с.49). За даними позивача, на момент пред'явлення даного позову до суду заборгованість відповідача складає 17 880,00 грн..

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою про стягнення з відповідача 96 847,61 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 04.06.2013 р. договору підряду № 19/06-13, з яких : 17 880,00 грн. основний борг, 68 915,20 грн. пеня, 1 380,89 грн. 3% річних, 8 671,52 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору підряду.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (п. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем підрядних робіт за умовами Договору підряду на загальну суму 47 880,00 грн., про що складено акти приймання - передачі наданих послуг № 1 від 20.07.2013 р. на суму 28 280,00 грн. (а.с. 46) та № 2 від 29.11.2013 р. на суму 19 600,00 грн. (а.с. 47). Як вже зазначалось у описовій частині даного рішення, вказані акти підписані без зауважень представниками сторін та скріплені печатками сторін, а тому є підставою для проведення розрахунків за виконані підрядні роботи. Крім того, при прийнятті виконаних позивачем підрядних робіт та підписанні зазначених актів в порядку ст. 853 Цивільного Кодексу України у відповідача не було претензій щодо їх якості, на наявність таких останній не посилається.

В порушення прийнятих на себе зобов'язань за Договору підряду та приписів ст. 854, ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач результати отриманих підрядних робіт не оплатив, заборгованість останнього на момент прийняття даного рішення складає 17 880,00 грн.. Дана обставина відповідачем не спростована.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України). Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 9.3 Договору підряду сторони узгодили, що у разі порушення з вини замовника строків проведення розрахунків за виконані роботи, замовник сплачує підряднику за кожний день прострочення проведення розрахунків пеню у розмірі 1% від недоперерахованої суми, тобто, суми несплаченого боргу за виконані роботи.

Як вже зазначалось судом вище, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Отже, договірні правовідносини між сторонами щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначений угодою сторін розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у справі № 3-114гс11, яка враховується судом в дотримання приписів ст. 111 28 ГПК України при вирішенні даного спору).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 68 915,20 грн. пені за період з 27.07.2013 р. по 28.05.2014 р. по кожному акту окремо), суд прийшов до висновку, що останні є правомірними частково, а саме : в частині стягнення з відповідача 2 660,41 грн. пені (з урахуванням приписів п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а також беручи до уваги неправильне визначення моменту виникнення прострочення з оплати вартості виконаних робіт за актом від 29.11.2013 р.) (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3" та залучено до матеріалів справи). При цьому судом враховано п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями).

За приписами п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 1 380,89 грн. та 8 671,52 грн. інфляційних втрат суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними в частині стягнення інфляційних втрат та частково правомірними - в частині стягнення 1 379,12 грн. 3% річних, а тому підлягають задоволенню у вказаному розмірі (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3" та залучено до матеріалів справи). При цьому судом враховано відсутність клопотання про вихід за межі позовних вимог щодо пред'явлених вимог про стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 17 880,00 грн. основного боргу, 2 660,41 грн. пені, 1 379,12 грн. 3% річних та 8 671,52 грн. інфляційних втрат підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. В частині вимог щодо стягнення 66 254,79 грн. пені та 1,77 грн. 3% річних у позові слід відмовити.

Понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідно до ст. 49 ГПК України на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог : на позивача в сумі 1 324,13 грн., на відповідача - в сумі 611,82 грн..

При розподілі витрат позивача на послуги адвоката суд виходив з наступного.

Згідно з частиною першою статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (ч. 3 ст. 48 ГПК України). В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 2 Закону та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статті 4 цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру" (в редакції, чинній на час винесення рішення) оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 6.3 Постанови від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами і доповненнями), витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2015 р. між позивачем та адвокатом Буряком Д.М. укладено договір про надання юридичної послуги, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, видане адвокату Буряку Д.М., а також протокол узгодження ціни на послуги адвокати по вказаному договору в сумі 9 000,00 грн., який з боку позивача не підписаний (відсутній відтиск печатки товариства). Проте, жодного платіжного чи розрахункового документу на підтвердження оплати наданих послуг позивачем до справи не надано, причин щодо цього суду не повідомлено.

Отже, за відсутності доведення факту понесення витрат на оплату послуг адвоката суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" (вул. Флотська, 4-А, м.Кременчук, Полтавська обл., 39630), ідентифікаційний код 34987604 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОіК" (вул. Фрунзе, 128/1, м. Полтава, 36020), ідентифікаційний код юридичної особи 01497155 : 17 880,00 грн. основного боргу, 2 660,41 грн. пені, 1 379,12 грн. 3% річних, 8 671,52 грн. інфляційних втрат та 611,82 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОіК" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Легбудпроект" 66 254,79 грн. пені та 1,77 грн. 3% річних у позові відмовити.

Повне рішення складене 06.07.2015 р..

Суддя О.В.Ківшик

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.