ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015 р. Справа№ 914/1629/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

До відповідача: Львівського Національного Університету Ветеринарної Медицини та Біотехнологій імені ОСОБА_1, м. Львів

Про стягнення 8 605, 07 грн.

В судове засідання зявились:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2 - представник

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Представнику відповідача розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського Національного Університету Ветеринарної Медицини та Біотехнологій імені ОСОБА_1, про стягнення 8 605, 07 грн.

Ухвалою суду від 25.05.2015 року порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 08.06.2015 року.

В судовому засіданні 08.06.2015 року судом оглянуто оригінали документів, які долучені позивачем до матеріалів справи.

Судовий розгляд справи відкладався з підстав зазначених в попередніх ухвалах суду.

Позивач в судовому засіданні 06.07.2015 року явку повноважного представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи.

Відповідачем на адресу суду 06.07.2015 року подано заяву про застосування строку позовної давності (вх. 27868/15).

Представник відповідача у судовому засіданні 06.07.2015 року заяву про застосування строку позовної давності підтримав та просив суд її задоволити.

В судовому засіданні 06.07.2015 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

28 січня 2013 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз Україна» (надалі продавець) та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнології імені ОСОБА_1 (надалі покупець) укладено Договір № 13/3519-ВТЕ-21 про закупівлю природного газу (надалі договір).

Відповідно до п.п. 1.1 та п. 1.2 Договору, продавець у березні та квітні 2013 року зобовязався поставити покупцеві імпортований природний газ на загальну суму 146 378,51 грн., а покупець зобовязався прийняти і оплатити природний газ на умовах договору.

Продавцем належно виконано свої зобовязання, що підтверджується долученими до матеріалів справи актами прийому передачі природного газу від 31 березня 2013 року на суму 94 167,07 грн. та від 30 квітня 2013 року на суму 52 211,44 грн., пропечатаними та підписаними повноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 4.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як стверджує позивач, свої договірні зобовязання покупець у визначені договором строки не виконав, чим порушив взяті на себе договірні зобовязання. Оплата за отриманий природній газ за період березень та квітень 2013 року проведена з порушенням строків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховані три відсотки річних, які складають 1 495,70 грн. Крім цього, відповідно до п. 7.3 Договору позивачем нарахована пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ яка складає 7 109,37 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору № 13/3519-ВТЕ-21 про закупівлю природного газу (надалі договір), позивач поставив відповідачу імпортований природний газ на загальну суму 146 378,51 грн., даний факт поставки підтверджується долученими актами прийому передачі природного газу від 31 березня 2013 року на суму 94 167,07 грн. та від 30 квітня 2013 року на суму 52 211,44 грн., пропечатаними та підписаними повноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 4.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак, свої договірні зобовязання покупець у визначені договором строки не виконав, провівши оплату вартості отриманого газу з порушенням строків.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми. За несвоєчасне виконання договірних зобовязань за період з 14.04.2013 р. по 23.08.2013 року та з 14.05.2013 р. по 09.09.2013 року позивачем нараховані три відсотки річних, які згідно долученого розрахунку складають 1 495,70 грн. та підлягають до стягнення.

Положенням ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами 1-3 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків..

Згідно із ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України боржник, який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 7.3 договору, у разі порушення покупцем умов п. 4.1 договору, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нарахована пеня за період з 14.04.2013 р. по 23.08.2013 року та з 14.05.2013 р. по 09.09.2013 року в розмірі 7 109,37 грн..

Відповідач проти нарахування пені заперечив. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на ті обставини, що для стягнення штрафних санкцій позивачем пропущено строк позовної давності, в звязку з чим ним було подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Подане позивачем клопотання про застосування скорочених строків щодо стягнення пені підлягає до задоволення з наступних підстав:

Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України, встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, з огляду на діючий порядок нарахування пені ГК України, який підлягає застосуванню до господарських правовідносин, визнає право стягувача на здійснення нарахування лише за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частина 1 ст.223 ГК України, передбачає, що при реалізації у судовому порядку відповідальності за порушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи, що ГК України не встановлює строків позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій, то до позову в частині стягнення пені має бути застосована спеціальна позовна давність, передбачена ЦК України.

За змістом пункту 1 частини 2 ст.258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачена спеціальна позовна давність в один рік.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України, тобто 6-ти місячний строк - це строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а річний строк - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, відповідно до ч. 5 цієї норми, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з позовом по спливу річного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (стаття 260 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статі 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач був обізнаний про порушення свого права та мав змогу звернутися протягом перебігу позовної давності, як до суду з позовом, однак як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо стягнення пені було заявлено лише у 2015 році, тобто після закінчення строку позовної давності. Жодних клопотань щодо відновлення пропущеного строку із зазначенням поважних причин його пропуску позивачем суду не подавалося.

Аналогічна позиція Вищого господарського суду України викладена в постановах суду від 12.12.2012 року у справі №19/41-67/270-2012, від 02.10.2012 року у справі №16/296-31/91-2012 та від 16.03.2010 року № 11/281 (05-5-11/19463).

Згідно частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності, тому пропуск позовної давності є підставою для відмови в частині позовних вимог, а саме стягнення пені в сумі 7 109,37 грн.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи поданні докази, надані пояснення та заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення частково.

Судові витрати слід віднести на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології ім. С.З.Гжицького (79010, м. Львів, вул. Пекарська, 50, ідентифікаційний код 00492990) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компаніяі «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 1 495,70 грн. 3 % річних та 317,56 грн. судового збору.

3. В частині стягнення пені в сумі 7 109,37 грн. відмовити.

4. Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08.07.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.