РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015№910/11113/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізьке підприємство по

забезпеченню матеріальними ресурсами "Ресурс-Інвест"

до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК"

про внесення змін до кредитного договору.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Лазько В.Г. - представ. за довір.;

від відповідача: Литвинов С.І. - представ. за довір.

Рішення прийняте 06.07.2015, у зв»язку з оголошеною в судовому засіданні перервою з 25.05.2015 по 17.06.2015, з 17.06.2015 по 06.07.2015.

У судовому засіданні 06.07.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами "Ресурс-Інвест" до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" про внесення змін до Кредитного договору №04/08/06-КЛТ ві 13.03.2006 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.05.2015 порушено провадження у справі №910/11113/15, розгляд справи призначений на 25.05.2015.

У судовому засіданні 25.05.2015, в порядку статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 17.06.2015.

В судовому засіданні 17.06.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 06.07.2015.

01.07.2015 позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в яких позивач просить прийняти рішення про внесення змін до кредитного договору №04/08/06-КЛТ від 13.03.2006, шляхом укладення додаткової угоди, якою п. 1.1 кредитного договору викласти в наступній редакції: "сторони домовились, що грошові зобов'язання позичальника на день укладання цієї додаткової угоди складають: 9 224 656,61 грн. згідно наступного розрахунку: 12 306 945,54 грн. (заборгованість по процентам за користування коштами в гривні); 388 927,45 доларів США (переплата процентів за користування коштами в доларах США), 7,92514 грн. за 1 долар США станом на 08.12.2010, 12 306 945,54 грн. - (388 927, 45 грн. * 7,9251) = 9 224 656,61 грн. Заборгованість позичальника по сплаті залишку кредитних коштів, нарахованих на них процентів та пені підлягає прощенню. Позичальник зобов'язується сплатити: 9 224 656,61 грн. протягом трьох місяців з дати набрання судовим рішенням законної сили."

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Враховуючи вищевикладене та зміст клопотання про уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку, що дані уточнення по своїй суті є зміна предмету позову, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України.

У відзиві на позов відповідач заперечив протии позовних вимог з тих підстав, що при укладенні кредитного договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Посилання позивача стосовно того, що зміна курсу валют не могла бути ним передбачена, відповідачем також заперечились, оскільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс доллара США до національної валюти - гривні.

У судовому засіданні 06.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

13.03.2006 між ВАТ "Кредитпромбанк" (з подальшому ПАТ "Кредитпромбанк") (банк за договором) та ТОВ "Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами "Ресурс-Інвест" (позичальник за договором) укладений кредитний договір №04/08/06-КЛТ (кредитний договір), за умовами якого встановлюється процедура та умови надання банком у майбутньому кредитів (траншів) позичальнику в національній валюті або іноземних валютах з повною / частковою конвертацією у долари США в межах загальної суми, еквівалентної 30 627 200 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення кожної додаткової угоди до цього договору, процедура та умови повернення отриманих коштів, нарахування та сплата процентів за отриманими кредитами (в редакції додаткової угоди №68).

Відповідно до п. 2.1, 22 договору, банк надає позичальнику кредит на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів. Кредити надаються на закупівлю товарів, сировини і матеріалів, оплати послуг.

Згідно п. 2.3 договору, підставою для надання кредитів за цим договором є додаткові угоди, що укладаються тільки за взаємною згодою сторін після надання банку письмової заявки позичальника, в якій вказується сума кредиту, кредитна ціль кредитування з посиланням на договір (контракт, угоду, рахунок-фактуру).

Матеріали справи свідчать, що сторонами кредитного договору було укладено ряд додаткових угод №№1-77 за період з 13.03.2006 по 31.01.2013, в яких сторони погоджували графік погашення кредиту, розмір процентної ставки, строки повернення кредиту, тощо.

Підставою для внесення змін до кредитного договору позивач вказує збільшення вартості долара США до гривні, що він не міг передбачити, а тому ця обставина відповідає вимогам ст. 652 ЦК України.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що зі змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, вбачається, що кожен із суб'єктів правовідносин, у разі виникнення спору, може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому, частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Суд приймає до уваги ту обставину, що поняття "істотна зміна обставин" є оціночною категорією. Законодавець у пункті 2 частини 1 статті 651 ЦК України дає визначення цього поняття, вказуючи на те, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України при істотній зміні обставин.

Позивач не навів суду доказів у розумінні ст. 33 ГПК України , які б підтверджували дані обставини та визначені законом умови.

Вимагаючи внесення змін до договору з посиланням на ст. 652 ЦК України, позивач, з урахуванням положень ст. 33 ГПК щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем зроблено не було.

Твердження позивача на падіння курсу гривні відносно долара США, не є істотною зміною обставин, оскільки ця обставина носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни договору в судовому порядку на підставі ст. 652 ЦК України.

При цьому, суд зазначає, що позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд дійшов висновку про не обгрунтованість та не доведеність заявлених позовних вимог, в задоволенні яких слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 09.07.2015.

Суддя М.Є. Літвінова