КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. Справа№ 910/3267/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Суліма В.В.

за участю представників:

від позивача : Дмитренко Н.В. - представник за довіреністю

від відповідача (апелянта): Кривошея Д.А..- представник за довіреністю

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г (суддя: Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром"

до Міністерства оборони України

про стягнення 16 263,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром" про стягнення 16 263,00 грн. - задоволено повністю, а саме присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 16 263, 60 грн. - заборгованості за поставлену продукцію та 1 827, 00 грн. - судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 280/3/11/11 від 29.09.2011 доведена належними та допустимими доказами, і відповідачем не спростована. Зокрема, суд апеляційної інстанції , враховуючи приписи ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, зазначив, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 - скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку апелянта, сума, яку суд першої інстанції стягнув на користь позивача не була зареєстрована у органах Державної казначейської служби України як бюджетне зобов'язання, оскільки документи, що підтверджують постачання товару направлено Міністерству оборони України після закінчення 2011 бюджетного року, що суперечить вимогам Бюджетного кодексу України. Таким чином, скаржник зазначає, що судом першої інстанції належним чином не досліджено обставини того, що позивачем порушено порядок надання документів на оплату послуг, а тому у Міністерства оборони України відсутні підстави для реєстрації зобов'язань. Враховуючи вищенаведене, скаржник зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г має бути скасовано.

Одночасно апелянт порушив клопотання про поновлення процесуального строку на подання апеляційної скарги, зазначивши, що строк на апеляційне оскарження пропущений ним із поважних причин, що пов'язано із затримкою у видачі оскаржуваного процесуального документу.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г передано судді - доповідачу Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 Міністерству оборони України поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Київ від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи № 910/3267/15-г призначено на 24.06.2015.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 24.06.2015, у зв'язку із перебуванням судді Корсакової Г.В. на лікарняному, справу № 910/3267/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 справу № 910/3267/15-г прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Сулім В.В. Розгляд справи № 910/3267/15-г вирішено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні: 24.06.2015.

Представник апелянта в судовому засіданні 24.06.2015 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні 24.06.2015 представник позивача проти доводів апеляційної скарги - заперечував та зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 29.09.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром", як постачальником, та Міністерством оборони України, як замовником, було укладено договір № 280/3/11/11 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету), за умовами якого постачальник зобов'язується у 2011 році поставити Міністерству оборони України товар, взуття, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни) і виключно за цінами згідно положень договору (1.1.).

Відповідно до п. 4.1. договору № 280/3/11/11 від 29.09.2011 розрахунки за фактично поставлений товар проводяться щомісячно протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання Постачальником Замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на відвантажений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером підприємства (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактури.

Відповідно до видаткової накладної № T-ROM02592 від 21.12.2011, яка підписана представниками сторін без будь-яких претензій чи зауважень, та скріплена печатками юридичних осіб, позивачем було поставлено та передано, а відповідачем, в свою чергу, прийнято товар на загальну суму 16 263,60 грн.

У зв'язку із наведеними обставинами, позивачем на виконання вимог п. 4.1. договору було виставлено позивачу рахунок-фактури № Т-ROM02330 від 30.07.2013 на оплату товару, проте відповідач свого обов'язку щодо оплати товару за договором № 280/3/11/11 від 29.09.2011 у строк визначений п. 4.1. договору - не виконав.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром" звернулося до суду з позовом про стягнення з апелянта заборгованості в сумі 16 263,00 грн. за договором № 280/3/11/11 від 29.09.2011.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися - належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, враховуючи вищенаведене, оскільки наявність заборгованості у Міністерства оборони України перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром" в сумі 16 263,00 грн. за договором № 280/3/11/11 від 29.09.2011 підтверджена належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, а саме видатковою накладною № T-ROM02592 від 21.12.2011, яка підписана представниками сторін без будь-яких претензій чи зауважень, та скріплена печатками юридичних осіб, та рахунком-фактури № Т-ROM02330 від 30.07.2013, з урахуванням відсутності доказів виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором, колегія суддів апеляційної інстанції, погоджується з місцевим господарським судом, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Таланлегпром" підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення про те, що сума, яку суд першої інстанції стягнув на користь позивача не була зареєстрована у органах Державної казначейської служби України як бюджетне зобов'язання, оскільки документи, що підтверджують постачання товару направлено Міністерству оборони України після закінчення 2011 бюджетного року, що суперечить вимогам Бюджетного кодексу України, у зв'язку з чим кошти на оплату товару за договором № 280/3/11/11 від 29.09.2011 -відсутні, колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Приписами частини 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Крім того, відповідно до позиції, що викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позицій дотримується Верховний Суд України від 15.05.2012 у справі № 11/446 (№ 3-28гс12) та Вищий господарський суд України у постанові від 19.11.2012 у справі № 5015/166/12.

Крім того, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи № 910/3267/15-г не має доказів відсутності фінансування відповідача.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованим, законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 у справі № 910/3267/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3267/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

В.В. Сулім