ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року Справа № 904/7981/14

Вищий господарський суд України у складі колегії: головуючого, судді Кузьменка М.В., суддів Васищака І.М., Студенця В.І., за участі представника позивача С. Ластовецького (дов. від 15.06.2015), розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2015 року у справі № 904/7981/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" про стягнення 52 179 грн 59 коп.,

УСТАНОВИВ:
У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" про стягнення 44 574 грн 45 коп. боргу, 478 грн 58 коп. річних, 2 409 грн 32 коп. інфляційних втрат, 3 790 грн 89 коп. пені з підстав неналежного виконання умов договору фінансового лізингу від 23 вересня 2013 року № 4792L13/00-LD щодо сплати лізингових платежів у встановлені договором строки та 3 000 грн збитків, понесених позивачем на вчинення виконавчого напису нотаріуса про повернення предмету лізингу за цим договором (з урахуванням уточнених позовних вимог).

Відповідач позов не визнав, посилаючись на відсутність обов'язку.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2015 року (суддя І. Рудь), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2015 року, позов задоволено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" просить судові рішення скасувати з підстав порушення господарськими судами статей 228, 693 Цивільного кодексу України, статей 43, 32 Господарського процесуального кодексу України та направити справу на новий розгляд.

Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" проти доводів касаційної скарги заперечує і в її задоволенні просить відмовити.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами встановлено, що 23 вересня 2013 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 4792L13/00-LD (далі - договір), відповідно до умов якого позивач (лізингодавець) придбав у власність від продавця, що обраний відповідачем (лізингоодержувач), предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій), та передав його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених договором, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, комісії, які зазначені в додатку "Тарифи" до договору, який є його невід'ємною частиною, інші комісії, що передбачені договором та виконувати інші обов'язки, передбачені договором та чинним законодавством.

Умовами договору сторони погодили, що визначення предмета лізингу, його технічних характеристик (специфікацій), вартість предмета лізингу, графік лізингових платежів, дата та місце поставки предмета лізингу, а також інші умови, що мають безпосереднє відношення до договору, визначаються у додатку (-ах) до договору; у випадку, коли у лізинг передається декілька предметів лізингу, сторони укладають відповідну кількість додатків до договору; лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі; розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що міститься у додатку(-ах) до договору; розмір лізингових платежів та їх складових частин виражається в іноземній валюті (долар США, Євро або інша валюта) та підлягає сплаті у гривні за курсом, що визначений цим договором; у випадку дострокового припинення дії договору або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини, лізингоодержувач зобов'язаний передати предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються лізингодавцем, у місці, визначеному лізингодавцем в межах України, протягом п'яти робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні лізингодавця (пункти 1.1.1, 5.1, 5.2, 9.1 договору).

У зв'язку зі зміною вартості предмета лізингу сторони уклали додаткову угоду від 8 жовтня 2013 року.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв транспортний засіб марки ВМW, типу легковий седан-В, модель 318d, номер шасі, кузова: WВА3D11040J850744, реєстраційний номер АА 4329 ОС, про що сторонами 8 жовтня 2013 року складено акт приймання-передачі.

Відповідач неналежно виконував зобов'язання в частині сплати лізингових платежів і прострочення становить більше 30 днів.

З підстав порушення лізингоодержувачем грошових зобов'язань, лізингодавець, на підставі частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", відмовився від договору з 18 липня 2014 року і 29 липня ц. р. вчинено виконавчий напис про вилучення та повернення предмету лізингу.

На дату припинення договору відповідач мав заборгованість зі сплати лізингових платежів за період із 10 травня по 18 липня 2014 року, у загальній сумі 44 574 грн 45 коп.

Застосування наслідків припинення договору зумовило звернення лізингодавця до господарського суду.

Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди виходили з умов пунктів 12.1.2 і 12.7 договору, відповідно до яких у випадку повернення чи вилучення предмета лізингу, не передбачається повернення лізингодавцем будь-яких платежів належно сплачених лізингооодержувачем або скасування платежів, що мають бути сплачені лізингоодержувачем лізингодавцю до моменту такого повернення/вилучення в межах виконання цього Договору. У випадку припинення цього договору та/або повернення предмету лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю, лізингоодержувач зобов'язаний сплати в повному обсязі всі лізингові платежі, включаючи всі їх складові частини, строк яких настав.

Проте висновки господарських судів не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з приписами частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізінг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 жовтня 2013 року № 7/5005/2240/2012 у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" до дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" приватного підприємства "Націонал" про стягнення, відповідно до якого у разі розірвання договору лізингу вимоги лізингодавця щодо стягнення з лізингоодержувача в складі заборгованості за лізинговими платежами такої складової частини лізингового платежу як відшкодування вартості цього майна, яке залишається у власності позивача, є безпідставними.

Господарські суди відступили від цієї правової позиції, посилаючись на правило частини 1 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг, за яким сторони договору лізингу вправі самостійно визначати склад лізингових платежів та порядок їх сплати, а отже вимога позову, що ґрунтується на умовах пунктів 12.1.2 і 12.7 договору, є правомірною.

Водночас господарські суди не звернули увагу на правило абзацу другого частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, за яким сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Наслідком розірвання договору є відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність товариства з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Вирішуючи спір, господарські суди не встановили розміру такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості майна, що позбавляє суд касаційної інстанції надати оцінку присудженої до стягнення грошової суми і, ураховуючи неповне з'ясування обставин справи та неправильне застосування до спірних правовідносин положень законодавства щодо регулює правовідносини купівлі-продажу, рішення та постанова в даній справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, при якому суду слід урахувати викладене, вжити всіх передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справи, дійсних прав та обов'язків сторін і залежно від установленого ухвалити відповідне рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компания "Днепргазсервиспромойл" задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2015 року у справі № 904/7981/14 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий, суддя М. В. Кузьменко
Суддя І. М. Васищак
Суддя В. І. Студенець