ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р.Справа № 916/1734/15

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві П.В.

за участю представників сторін :

Від позивача: Фасій В.В. за довіреністю № 15 від 14.04.2015 р.;

Від відповідача: Гончар Н.М. за довіреністю від 19.06.2015 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1734/15:

За позовом: Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельне товариство "Гарантія Успіху";

До відповідача: Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", в особі Чорноморської філії ПАТ "Банк "Київська Русь";

про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельне товариство «Гарантія Успіху» (далі - Позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», в особі відділення Чорноморської філії ПАТ «Банк «Київська Русь» (далі - Банк) про зобов'язання виконати умови договору, посилаючись на наступне.

16 травня 2013 року між сторонами у справі був укладений договір банківського рахунку №817-00 (далі - Договір).

За умовами п. 2.1.3. Договору, банк зобов'язаний здійснювати для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду згідно з чинним законодавством України.

17 березня 2010 року Позивачем було подано, а Банком зареєстровано платіжне доручення №51 на перерахування коштів на інший рахунок в розмірі 130000,00 гривень. Як зазначає Позивач, відділенням банку, з яким від імені останнього і був укладений договір, не було здійснено перерахування коштів у встановлений законом строк, а саме лише 18 березня 2015 року було проведено платіж за призначенням.

Позивач вказує, що станом на 18 березня 2015 року (на дату після невиконання банком платіжного доручення) залишок його коштів на рахунку в Банку складав 130000,00 гривень.

При цьому Позитвач зазначає, що 19 березня 2015 року отримувач коштів не підтвердив надходження коштів на свій рахунок. Цього ж дня Позивач в телефонному режимі, звернувся до Банку з проханням надання інформації щодо виконання доручення №51 від 17 березня 2015 року, яке було проведене банком 18 березня 2015 року, на що банком була дана відповідь «нібито кошти десь зависли».

20 березня 2015 року кошти в сумі 130000.00 гривень за платіжним дорученням №51 від 17 березня 2015 року, Банком було повернуто на рахунок Позивача, як повернення неописаної витрати. Тобто банк не провів оплату.

Така ситуація призвела до порушення прав Позивача, неможливості виконання зобов'язань перед контрагентами.

До того ж, всупереч вимог п. 1.12. Інструкції НБУ №22. Банк не повідомив Позивача про причини невиконання платіжних доручень.

Згідно із п.1.12. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. №22, банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний:

- взяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком;

- надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»;

- вжити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

- платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Відповідно до п.8.1. ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Упереджуючи можливі заперечення відповідача щодо введення 20 березня 2015 року процедури тимчасової адміністрації та мораторію в Банку, Позивач зазначає наступне:

По-перше, відповідно до ст.85 Закону України «Про банки і банківську діяльність», протягом дії мораторію:

1) забороняється здійснювати стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення, та вжиття заходів спрямованих на забезпечення такого стягнення відповідно до законодавства України;

2) не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Ніяких штрафних санкцій позивачем до стягнення не заявлялось, як і не заявлялись інші суми до стягнення. Предметом позову є зобов'язання відповідача виконати дії. а саме перерахувати належні позивачу на праві власності гроші на інший рахунок за дорученням №51 від 17 березня 2015 року, яке було подано до 20 березня 2015 року, ще до процедури тимчасової адміністрації

По-друге, ні ГПК України, ні інші акти чинного законодавства не передбачають в якості підстав для припинення, зупинення провадження у справі, залишення позову без розгляду чи відмови в його задоволенні, введення процедури тимчасової адміністрації та мораторію в банківській установі.

По-третє, гроші на поточному рахунку є власністю відповідача, оскільки відповідно до ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав (в тому числі права власності) є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей», кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Таким чином, безготівкові гроші на поточному рахунку є об'єктом не зобов'язального, а речового права, в даному випадку права власності позивача.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», мораторій -зупинення виконання банком зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) та зупинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань. Змістом розрахункового зобов'язання між сторонами спору є не передача (перерахування) один одному грошової суми (майнового зобов'язання), а виконання відповідачем доручення позивача (що носить немайновий, організаційний характер) щодо переводу коштів на користь третіх осіб, іншими словами позивач за структурою спірного правовідношення не є кредитором стосовно відповідача.

Позивач зазначає, що режим тимчасової адміністрації у відповідача не є підставою невиконання платіжних доручень клієнта про перерахування коштів з поточного рахунку, яке було подано, а Банком зареєстровано ще до введення тимчасової адміністрації, а також не може впливати ні на динаміку процесу та на його наслідки.

Обставинами, що підтверджують вимоги позову є факти наявності на поточному рахунку позивача достатньої для переказів суми коштів та невиконання відповідачем розпоряджень клієнта щодо їх перерахування. Доказами, що підтверджують вимоги позову, є додані до нього документи, зокрема договір, банківські виписки та платіжні доручення тощо.

Претензія Позивача залишена без відповіді..

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 8 Закону України «Про платіжні системи і переказ грошей», Позивач просить :

Прийняти рішення, яким зобов'язати відповідача виконати платіжне доручення №51 від 17 березня 2015 року по перерахуванню коштів в розмірі 130000,00 гривень на банківський рахунок №400, за реквізитами: отримувач: ТОВ «Інвестбудгарант-36», , банк отримувача: АТ «УкрСиббанк», призначення платежу: згідно договору №16-03 від 16.03.2015 року, аванс на виконання робіт по благоустрою у т.ч. ПДВ 21666,67 грн.

Стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати.

Відповідач із вимогами не згоден, надав відзив на позов у якому зазначив, що у зв'язку із віднесенням Нацбанком України Банку до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.04.2015 р. прийнято рішення №16 про запровадження у Банку тимчасової адміністрації з 20 березня 2015 р. по 19 червня 2015 р. включно.

Рішенням виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 15.06.2015 р. прийнято рішення №116 яким у Банку продовжено дія тимчасової адміністрації по 19.07.2015 р. включно.

Таким чином, оскільки у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач -боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором про випуск корпоративної картки та обслуговування поточного рахунку, у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна позиція викладена у Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 25.03.2015р. у справі №910/9232/14.

В засіданні суду оголошено перерву з 24 червня 2015 р. по 07 липня 2015 р. за правилами ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24 червня 2015 р. строк вирішення спору продовжений на 15 днів по 09 липня 2015 р. за правилами ст. 69 ГПК України.

В засіданні суду 07 липня 2015 р. згідно правил ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представників сторін, розглянувши та проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема : письмовими і речовими доказами.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій -це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст.8.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до ч.2 ст. 1068 Цивільного кодексу України Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ст.1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України також встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: 1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це;2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором;3) в інших випадках, встановлених договором або законом. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку.

Приписами ч.1 ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У зв'язку із віднесенням Нацбанком України Банку до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.04.2015 р. прийнято рішення №16 про запровадження у Банку тимчасової адміністрації з 20 березня 2015 р. по 19 червня 2015 р. включно.

Рішенням виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 116 від 15.06.2015 р. у Банку продовжено дію тимчасової адміністрації по 19.07.2015 р. включно.

Відповідно до з ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Зазначена процедура та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Згідно п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов'язань , які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач- боржником.

Оскільки позивач звернувся до відповідача з данною вимогою у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежується положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельне товариство "Гарантія Успіху" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 13 липня 2015 р.

Суддя М.І. Никифорчук