РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа № 902/268/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Сініцина Л.М.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача-товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" на рішення господарського суду Вінницької області від 14.05.15р. у справі № 902/268/15 (суддя Говор Н.Д.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" (м. Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" (м. Вінниця)

про стягнення 420621,98 грн. безпідставно набутих коштів

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Гребенюк В.О., представник за довіреністю від 06.04.2015р.;

Судом роз'яснено представнику права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача 420 621, 98 грн. безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 14.05.15р. в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, оскільки між сторонами виникли договірні відносини підряду, які регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти позивачу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

Скаржник апеляційну скаргу мотивує тим, що згідно ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Норми даної статті застосовуються для вирішення спорів, пов'язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов'язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо. Для виникнення зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, або коли така підстава після набуття майна відпала.

З наведеного вбачається, що до відсутності правової підстави дана стаття відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала, що чітко вбачається з формулювання абзацу 2 ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалося майно, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа набула майно, вказаний договір було розірвано тощо.

Отже, на думку скаржника, оскільки договір підряду від 24.02.2012 року, що було укладено між позивачем та відповідачем та за яким відповідач набув кошти в розмірі 420 621,98 грн., є розірваним, підстава на якій зазначені кошти були набуті - відпала, тобто отримані відповідачем кошти на даний час утримуються ним без достатніх на те правових підстав та останній зобов'язаний повернути цю грошову суму позивачу.

Скаржник вказує, що відновлення його майнового стану на підставі закону, делікту або правочину в даному випадку є неможливим, з огляду на те, що в даному ж випадку позивач розірвав договір підряду не у зв'язку з порушенням відповідачем як підрядником умов договору, а реалізовуючи своє право, передбачене чинним законодавством на розірвання договору в будь-який час незалежно від причин такого рішення. При цьому, приписи ч. 4 ст. 849 ЦК України не містять положень про відновлення майнового стану сторін договору, зокрема, не врегульовують порядок взаємних розрахунків між його сторонами, а саме повернення підрядником коштів, отриманих за договором та які не були використані ним для виконання робіт. Оскільки договір підряду було укладено у спрощений спосіб шляхом обміну певними документами, сторонами не було визначено взаємних зобов'язань стосовно проведення взаємних розрахунків у випадку розірвання договору, тому єдиним можливим способом відновлення майнового стану позивача в даному випадку є стягнення з відповідача суми авансового платежу як безпідставно набутої, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 1212 ЦК України, що спростовує висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.06.2015р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Розпорядженням голови суду від 06.07.2015р. у зв'язку із перебуванням у відпустці суддів Грязнова В.В., Мельника О.В., внесено зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Розізнана І.В, судді Бучинська Г.Б., Сініцина Л.М.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.07.2015р. доводи апеляційної скарги заперечив, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представник скаржника в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Надіслав до суду телеграму в які просить розгляд справи відкласти у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання, оскільки відсутнє належне транспортне сполучення.

Розглянувши клопотання скаржника про відкладення розгляду справи колегія суддів вважає, що в його задоволенні слід відмовити враховуючи наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18, від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Скаржником не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення спору без участі представника позивача, при цьому суд критично ставиться до доводів скаржника, як на підставу відкладення розгляду справи, а саме відсутність транспортного сполучення між містами обласного значення.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників судового процесу про день, час і місце розгляду справи, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.

Згідно статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Апеляційним судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" виставило товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" рахунок на оплату № 17 від 24.02.2012р. в якому вказана підстава його виставлення: аванс за БМР згідно договору № 0124-Д-15748.02 на суму 1000000 грн. в тому числі ПДВ 166666,67 грн. (а.с. 11 т.1).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" платіжним дорученням від 24.02.2012 року №4873 (а.с.80 т. 1) перерахувало на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" кошти у розмірі 1000000,00 грн., з урахуванням ПДВ 20% - 166666,67 грн., призначення платежу: оплата за будівельно-монтажні роботи згідно договору №0124.Д-15748.02 від 24.02.2012р.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" було виписано податкову накладну від 24.02.2012р. №6 на загальну суму з ПДВ 1000000 грн. в графі номенклатура товарів/послуг продавця вказано будівельно-монтажні роботи згідно договору №0124.Д-15748.02 (а.с.13 т.1).

Проте, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, між сторонами договір №0124.Д-15748.02 від 24.02.2012р. у формі єдиного документу складений та підписаний не був.

Відповідач частково повернув отриманий авансовий платіж в загальному розмірі - 579 378,02 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1810 від 31.08.2012р. на суму 120000 грн. (а.с.52 т. 1) та випискою банку від 31.08.2013р. (а.с.14 т.1), платіжним дорученням №2321 від 11.03.2013р. на суму 22 500 грн. (а.с.53 т.1) та випискою банку від 11.03.2013р. (а.с.15 т.1), платіжним дорученням №1 від 14.06.2013р. на суму 436878, 02 грн. (а.с.с54 т.1) та випискою банку від 14.06.2013 року (а.с.16 т.1).

10.02.2015р. позивач направив відповідачу повідомлення про розірвання договору №0124.Д-15748.02 від 24.02.2012р з вимогою повернення суми безпідставно отриманих коштів в розмірі 420 621,98 грн.(а.с.17 т.1).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що відповідач його вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 420 621,98 грн. в добровільному порядку не виконав. Зазначає, що між сторонами існували відносини підряду, розірвання договору, яке відбулось після перерахування авансу, свідчить про те, що правова підстава перерахування таких коштів відпала, тому кошти підлягають поверненню.

Відповідач стверджує, що між сторонами існували господарські правовідносини, які виникли з договору підряду. На виконання вказаного договору позивач і перерахував відповідачу грошові кошти, а останній вказані кошти прийняв та виконав роботи передбаченні договором, здійснивши закупівлю устаткування, тобто ці кошти набуто за наявності правової підстави, а тому вони не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Отже, предмет позову у даній господарській справі становить вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України 420 621, 98 грн. безпідставно набутих коштів.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч. 2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Як встановлено апеляційним судом, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" виставило позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" рахунок на оплату № 17 від 24.02.2012р., а останній платіжним дорученням від 24.02.2012 року №4873 (а.с.80 т. 1) перерахував на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Аква-Люкс, Вінниця" кошти у розмірі 1000000,00 грн., з урахуванням ПДВ 20% - 166666,67 грн., вказавши в призначенні платежу: "оплата за будівельно-монтажні роботи згідно договору №0124.Д-15748.02 від 24.02.2012р.".

На виконання взятих на себе зобов'язань відповідач замовив потрібне для позивача устаткування, що підтверджується контрактом №А/12-002-804 від 20.02.2012р., який укладений між ООО "АкваФлайт" та ООО "Аква-Люкс, Вінниця". Згідно платіжного доручення від 12.03.2012р. відповідач здійснив оплату за вказаний товар. Устаткування було доставлено на територію України, що підтверджується декларацією митної вартості від 02.04.2012р. митним вантажосупровідним документом (САRNET TIR), декларацією МД-2 від 02.04.2012р. сертифікатом №1562573 і рахунком №03 від 28.03.2012р.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частинами 1, 3 статті 181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині 1 ст. 837 ЦК України вказано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду є консенсуальним, двостороннім та оплатним.

Загалом ст. 837 ЦК України не містить спеціального регулювання форми договору підряду, отже, цей договір може бути укладений відповідно до загальних вимог про форму (ст.ст.205-209 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися, в тому числі, письмовими доказами.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв'язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Із змісту даної статті вбачається, що акцепт можливий й у вигляді конклюдентних дій, тобто здійснення особою, що отримала оферту, дій по виконанню вказаних в ній умов договору. Для конклюдентних дій характерно, що їх здійснення свідчить про волевиявлення особи укласти договір.

Отже, виходячи з вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до вищезазначених норм права, матеріалами, які підтверджують волю сторін на встановлення правовідносин, є направлена відповідачем до позивача пропозиція укласти договір (рахунок на оплату №17 від 24.02.2012р.) та прийняття позивачем пропозиції відповідача, що свідчить про відсутність будь-яких застережень щодо умов оферти у відповіді на пропозицію (платіжне доручення від 24.02.2012 року №4873 про оплату за будівельно-монтажні роботи згідно договору №0124.Д-15748.02 від 24.02.2012р., виписана та зареєстрована в ЄРПН податкова накладна від 24.02.2012р. №6), розбіжностей щодо умов зазначених в оферті не було.

Судом першої інстанції правомірно кваліфіковано правовідносини, що виникли між сторонами, а саме укладення господарського договору підряду в спрощений спосіб. Відсутність підписаного між сторонами договору у вигляді окремого документу не спростовує наявність договірних відносин у спрощеній формі, передбаченій ч.ч. 1, 3 статті 181 ГК України. При цьому, судом приймається до уваги, що сторони не заперечують факту виникнення між ними правовідносин підряду та виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по закупівлі устаткування.

Оскільки між сторонами існували правовідносини підряду та був укладений договір у спрощеній формі, а кошти які просить стягнути позивач з відповідача отримано останнім як оплата за виконанні будівельно-монтажні роботи, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Судом приймається до уваги, що розірвання договору не може бути підставою для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.06.2014р. у справі № 13/096-12.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" на рішення господарського суду Вінницької області від 14.05.15р. у справі № 902/268/15 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Сініцина Л.М.