ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р.Справа № 915/252/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Журавльова О.О.,

суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання Будному О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Прокоф'єва Л.С., за довіреністю №429 від 02.06.2015р.

від відповідача: Цюпа В.П., за довіреністю №2 від 16.02.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року

по справі №915/252/15

за позовом Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до відповідача: Фермерського господарства „Маяк" Кухарчука Олександра Анатолійовича

про стягнення заборгованості в сумі 751956,31 грн., -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до ФГ „Маяк" Кухарчука О.А. про стягнення 751956,31 грн., з яких 72000 грн. пені, 600000 грн. штрафу та 79956,31 грн. відсотків річних.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року у справі №915/252/15 (суддя Смородінова О.Г.) позовні вимоги ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України" задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 15686,30 грн. пені та 312,82 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення господарський суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт порушення зобов'язання відповідачем в частині своєчасності та об'єму поставки товару. Окрім того, господарський суд першої інстанції прийшов до висновку, що розрахунок пені, наданий позивачем має помилки та надав власний розрахунок пені. Також, місцевий господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення штрафу та річних з огляду на безпідставність їх нарахування.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України" у повному обсязі, з посиланням при цьому на не повне з'ясування господарським судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник скаржника у судових засіданнях підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача (ФГ „Маяк" Кухарчука О.А.) у судових засіданнях надав пояснення, відповідно до яких проси залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, заслухавши представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 02.06.2014р. між ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України" (позивач, покупець) та ФГ „Маяк" Кухарчука О.А. (відповідач, постачальник) було укладено договір поставки зерна майбутнього врожаю №5-Y (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах цього договору у визначений сторонами строк поставити покупцю наступну сільськогосподарську продукцію українського походження: найменування товару - зерно ячменю 3 класу; одиниця виміру товару - метрична тонна; кількість товару - 2000,00, а покупець зобов'язався прийняти товар та сплатити його.

Відповідно до п.1.2 договору строк поставки сторони обумовили по 01.09.2014 року включно.

Згідно з п.1.2.1 договору поставка відповідної партії товару вважається здійсненою в момент підписання між покупцем та постачальником акту приймання-передачі відповідної партії товару на умовах поставки, передбачених цим договором.

Умовами розділу 3 договору сторони передбачили попередню оплату за товар. Так, сума попередньої оплати за товар становить 2000000 грн., в тому числі ПДВ (п. 3.1.1 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що покупець протягом 15 календарних днів з моменту набрання чинності цим договором, зобов'язується перерахувати кошти, передбачені п. 3.1.1. договору на поточний рахунок постачальника (на підставі рахунку-фактури останнього), за вирахуванням грошової суми передбаченої у п. 4.1.1. цього договору.

За п. 4.2 договору остаточний розрахунок (за мінусом суми попередньої оплати за товар, що визначена п. 3.1.1. договору) за поставлений покупцю товар, здійснюється покупцем (на підставі рахунку-фактури постачальника) протягом 10 робочих днів з моменту отримання покупцем усіх документів (належним чином оформлених), передбачених у п.п. 2.3., 2.4 цього договору, із розрахунку ціни за одиницю виміру товару з ПДВ, що визначена на підставі п. 3.2. договору.

Приписами п. 5.4 договору встановлено, що у разі невиконання постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина постачальника), або у разі отримання покупцем інформації, що постачальник не вживає/неналежним чином вживає заходів щодо оформлення страхового випадку у відповідності до умов договору комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. договору, або постачальником змінено без погодження з покупцем вигодо набувача у договорі комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. договору, або у випадку, якщо інформація, яка надається для укладення/виконання цього договору виявиться/стане такою, що не відповідає дійсності, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому постачальник зобов'язаний повернути покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п. 4.1.1. договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначенні попереднім реченням, є лист-вимога покупця. З метою можливості оперативного застосування прав, що визначені цим пунктом, покупець має право у будь-який час здійснювати огляд полів, на яких вирощується товар та приміщень/земельних ділянок, у/на яких знаходиться товар, а також отримувати/ збирати/ зберігати/ обробляти/ використовувати/ поширювати (у будь-який спосіб) будь-яку інформацію, що стосується діяльності/бездіяльності постачальника та/або будь-яких посадових осіб постачальника.

Відповідно до п. 6.3 договору у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю неустойку у розмірі 0,2% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього договору, за кожен день прострочення зобов'язання щодо поставки, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, постачальник, окрім неустойки, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього договору.

Строк дії договору сторони визначили з дати набуття чинності у відповідності до п. 8.2. договору - до моменту повного та належного виконання зобов'язань за цим договором (п. 8.6. договору).

02.06.2014 року сторони, на виконання умов п. 2.2 договору поставки, уклали між собою договір застави майбутнього врожаю та договір комплексного страхування посівів майбутнього врожаю сільськогосподарських культур.

На виконання умов спірного договору позивач здійснив попередню оплату на загальну суму 2000000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №268 від 18.06.2014 року про перерахування відповідачу 1928961,13 грн. за ячмінь та № 266 від 18.06.2014 року про перерахування 71038,87 грн. страхового платежу.

Відповідач в свою чергу поставив, а позивач прийняв товар зерно на загальну суму 1593778,65 грн. що підтверджується відповідними видатковими накладними:

1. Видаткова накладна № ФГ-000007 від 27.08.2014 року 647,895 тон на суму 1 328 184,75 грн., якій передував Акт № 1 від 21.08.2014 року;

2. Видаткова накладна № ФГ-000008 від 04.09.2014 року 123,820 тон на суму 265 593,90 грн., якій передував оформлений між сторонами Акт № 2 від 04.09.2014 року.

У зв'язку з частковим невиконанням відповідачем умов договору поставки, позивач направив відповідачу лист-вимогу від 19.09.2014р. №130-3-12/3324, в якому відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором та вимагав від постачальника повернути (перерахувати на поточний рахунок покупця) всі кошти, що були перераховані відповідно до п.п.3.1, 3.1.1, 4.1, 4.1.1 договору з урахуванням суми поставленого товару, а саме 406221,35 грн. У цьому ж листі-вимозі позивач нарахував та вимагав оплати відповідачем 24% річних, пені та штрафу за неналежне виконання останнім умов договору, розраховуючи вказані штрафні санкції та проценти із суми залишку боргу - 406221,35 грн. Загальна сума, визначена позивачем у своїй вимозі складала 574543,74 грн.

На виконання вказаного листа-вимоги №130-3-12/3324 від 19.09.2014 року, відповідач повернув позивачу решту попередньої оплати у загальній сумі 406221,35 грн., а саме: 24.09.2014 року - 356 221,35 грн. та 25.09.2014 року - 50000 грн., що підтверджується банківськими виписками руху коштів з розрахункового рахунку позивача.

Вищенаведене стало підставою для звернення ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України" з відповідним позовом до місцевого господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вже було зазначено вище, позивачем було здійснено передплату у розмірі 2000000 грн.

Факт поставки товару за спірним договором на суму 1593778,65 грн. підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.

За вимогами ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.1.2 договору строк поставки сторони обумовили по 01.09.2014 року включно.

Товар на суму 1328184,75 грн. було поставлено у передбачені договором строки, що підтверджується видатковою накладною № ФГ-000007 від 27.08.2014 року.

Товар на суму 265593,90 грн. було поставлено 04.09.2014 року, тобто з порушенням строків, передбачених спірним договором, що підтверджується видатковою накладною № ФГ-000008 від 04.09.2014 року.

Товар на суму 406221,35 грн. поставлено не було.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що відповідачем свої зобов'язання щодо передання у власність покупця товару виконано не в повному обсязі.

Приписами п. 5.4 договору встановлено, що у разі невиконання постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина постачальника), або у разі отримання покупцем інформації, що постачальник не вживає/неналежним чином вживає заходів щодо оформлення страхового випадку у відповідності до умов договору комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. договору, або постачальником змінено без погодження з покупцем вигодо набувача у договорі комплексного страхування, передбаченого п. 5.5. договору, або у випадку, якщо інформація, яка надається для укладення/виконання цього договору виявиться/стане такою, що не відповідає дійсності, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому постачальник зобов'язаний повернути покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п. 4.1.1. договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначенні попереднім реченням, є лист-вимога покупця.

Як стверджує позивач, відповідачем було повернуто частину грошових коштів, переведених позивачем відповідачу у якості передплати за товар за спірним договором у сумі 406221,35 грн., що також не спростовується відповідачем. 24.09.2014 року - 356 221,35 грн. та 25.09.2014 року - 50000 грн.

При цьому, як вже було зазначено вище, у зв'язку з частковим невиконанням відповідачем умов договору поставки, позивач направив відповідачу лист-вимогу від 19.09.2014р. №130-3-12/3324, в якому відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором та сповіщав про розірвання договору в односторонньому порядку, як то передбачено п. 8.1 договору.

За ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частинами 2 та 3 ст. 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до частин другої і третьої статті 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту цих норм випливає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Щодо позовних вимог про стягнення 72000 грн. пені та 600000 грн. штрафу, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.3 договору у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю неустойку у розмірі 0,2% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього договору, за кожен день прострочення зобов'язання щодо поставки, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, постачальник, окрім неустойки, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п. 3.1.1. цього договору.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, сторони, встановивши п. 6.3 відповідний штраф, керувались вимогами чинного законодавства, зокрема, ч.4 ст. 231 ГК України.

Відповідно до п.1.2 договору строк поставки сторони обумовили по 01.09.2014 року включно.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свої зобов'язання за спірним договором, в частині поставки товару, належним чином не виконав, станом на 19.09.2014р. відповідач не поставив позивачу товар на загальну суму 406221,35 грн.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги що прострочення поставки товару склало більш ніж 15 днів, а саме 18 днів, апеляційний господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 600000 грн., як то передбачено умовами п. 6.3 спірного договору.

При цьому, апеляційний господарський суд не приймає до уваги доводи скаржника стосовно того, що ч.2 ст. 231 ГК України передбачено можливість змінювати штрафні санкції в розмірах, але не періоди їх нарахування, з огляду на те, що по-перше, законодавцем не передбачено прямої заборони змінювати строк, після пропуску якого слід нараховувати штраф, а по-друге, з огляду на те, що скаржником не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, на підтвердження того, що спірний договір, в т.ч. п.6.3 договору, визнано недійсним.

За ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічно це питання вирішено і в ст. 233 ГК України.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Зменшення розміру неустойки передбачено у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, і можливе за рішенням суду. При цьому суд має враховувати:

- ступінь виконання зобов'язання боржником. Суд повинен узяти до уваги даний факт, незважаючи навіть на те, що часткове виконання є неналежним. Зменшення розміру штрафних санкцій має бути мінімальним, якщо боржник не починав виконання своєї частини зобов'язання;

- майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні. У разі вирішення питання стосовно зменшення розміру штрафних санкцій повинен бути врахований майновий стан боржника і кредитора. Іноді стягнення штрафних санкцій у повному обсязі може призвести до припинення діяльності боржника;

- не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Такою підставою може бути відсутність негативних наслідків у потерпілої сторони від прострочення виконання зобов'язання.

Підставою для зменшення розміру неустойки судом має бути явна невідповідність розміру неустойки наслідкам порушення зобов'язання, під якою слід розуміти ступінь виконання зобов'язання боржником; причини невиконання та заходи, вжиті боржником для належного виконання, часткова сплата неустойки в добровільному порядку; форма вини боржника та інші обставини, що заслуговують на увагу. На нашу думку, таке бачення вирішення проблеми варте уваги.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи свідчать про те, що порушення зобов'язання відповідачем не потягло за собою значних збитків для позивача та враховуючи ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та їх інтереси, що заслуговують на увагу, колегія суддів вважає ці обставини справи винятковими та вважає за доцільне зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 300000 грн.

Дослідивши розрахунок пені, наданий позивачем, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок має помилки та надає власний розрахунок.

Статтями 1, 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак, розмір пені, визначений сторонами у договорі, перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
200000002.09.2014 - 19.09.20141812.5000 %0.068 %*24657.53
Таким чином, загальний розмір пені, який підлягає стягненню, становить 24657,53 грн.

Щодо стягнення відсотків річних, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідні позовні вимоги про стягнення 24% річних позивачем заявлені керуючись приписами п.5.4 спірного договору.

За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний господарський суд зауважує, що у відповідача не було грошових зобов'язань перед позивачем, а були лише не грошові зобов'язання щодо поставки товару.

При цьому, як вже було зазначено вище, у зв'язку з частковим невиконанням відповідачем умов договору поставки, позивач направив відповідачу лист-вимогу від 19.09.2014р. №130-3-12/3324, в якому відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором та сповіщав про розірвання договору в односторонньому порядку, як то передбачено п. 8.1 договору.

Таким чином, тільки після отримання відповідної претензії у відповідача з'явились грошові зобов'язання щодо повернення відповідних коштів, однак враховуючи одностороннє розірвання договору з боку позивача, позивач не мав права нараховувати відповідачу відповідні відсотки річних на підставі п.5.4 розірваного договору.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 79956,31 грн. відсотків річних.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Решта доказів, наданих сторонами, не стосуються предмету позову та не спростовують вищенаведених висновків апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід частково скасувати, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" частково задовольнити.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" задовольнити частково.

2.Рішення господарського суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року у справі №915/252/15 скасувати частково, виклавши резолютивну частину цього рішення в наступній редакції:

„Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" задовольнити частково:

Стягнути з Фермерського господарства „Маяк" Кухарчука Олександра Анатолійовича на користь Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" 300000 (триста тисяч) грн. штрафу, 24657 (двадцять чотири тисячі шістсот п'ятдесят сім) грн. 53 коп. пені та 12493 (дванадцять тисяч чотириста дев'яносто три) грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити."

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь Фермерського господарства „Маяк" Кухарчука Олександра Анатолійовича 1273 (одна тисяча двісті сімдесят три) грн. 06 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4.Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови підписаний 06 липня 2015 року.

Головуючий суддя Судді О.О. Журавльов Я.Ф. Савицький Т.Я. Гладишева