РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015№910/10198/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В.,

при секретарі судового засідання Грабовській А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/10198/15

за позовом державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «3-Т», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство юстиції України, м. Київ,

про визнання авторського (ліцензійного) договору про надання виключного права на використання комп'ютерної програми від 26.12.2012 № А-6/26.12.12 недійсним,

за участю представників сторін:

позивача - Лесика М. А. (довіреність від 26.03.2015 № 26-03/2015);

відповідача - Бородкіна Д.І. (довіреність від 23.04.2015 № 02-01/23.04.15)

третьої особи - Тищенко А.В. (довіреність від 21.04.2015 № 9-22/497).

Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаційний центр» МЮУ; Підприємство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним авторського (ліцензійного) договору про надання виключного права на використання комп'ютерної програми від 26.12.2012 № А-6/26.12.12 (далі - Договір), укладеного Підприємством і товариством з обмеженою відповідальністю «3-Т» (далі - ТОВ « 3-Т»; Товариство).

Позов мотивовано тим, що станом на момент укладення Договору Підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного правочину, крім того, зміст Договору суперечить актам цивільного законодавства (пункт 3 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491 (далі - Порядок).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.04.2015 порушено провадження у справі.

15.05.2015 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що:

- твердження позивача про неможливість здійснення цивільних прав і виконання обов'язків самостійно і на власний розсуд, свідомо та навмисно, всупереч законодавству применшує обсяг своєї цивільно-правової дієздатності;

- жодним нормативно-правовим актом, що регулює порядок утворення та діяльності Підприємства, не встановлено обмежень в укладенні певного виду правочинів, натомість Статутом позивача прямо закріплена його самостійність у здійсненні цивільних прав і виконанні обов'язків;

- відповідно до частини другої статті 9 Першої Директиви від 09.03.1968 № 68/151/ЄЕС Ради Європейських Співтовариств «Про координацію гарантій (застережних заходів), які вимагаються країнами-членами від компаній в рамках контексту другого абзацу Статті 58 Договору для захисту інтересів членів та інших з перспективою зробити такі гарантії однаковими в усьому Співтоваристві»: «Межі повноважень органів компанії, що випливають з статутів або рішення компетентного органу, ніколи не можуть розглядатись як шкідливі для третіх сторін, навіть якщо вони були оголошені»;

- навіть у випадку існування порушень, про які стверджує позивач, вони не є підставою визнання Договору недійсним, оскільки відповідач про них не знав і не міг знати та зі свого боку діяв добросовісно і розумно, а визнання Договору недійсним суперечило б приписам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вітчизняній судовій практиці та міжнародному законодавству;

- станом на момент укладення Договору у фінансовому плані Підприємства (і навіть фінансовому плані на 2012 рік) були заплановані витрати на роялті, тобто витрати на виплату авторської винагороди, що підтверджується як самим фінансовим планом, так і актом Державної фінансової інспекції України, складеним за результатами позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2012 до 30.06.2013, таким чином, доводи позивача про те, що укладення Договору суперечить його фінансовому плану, не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними, крім того, навіть якби при укладенні оспорюваного Договору генеральний директор діяв всупереч фінансовому плану, зазначені обставини так само не впливають на дійсність Договору;

- норми Порядку встановлюють правила ведення Реєстру, а не порядок укладення позивачем правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право- та дієздатність Підприємства на укладення цивільно-правових угод;

- Порядок та Наказ не регулюють діяльність відповідача та не є для нього обов'язковим до виконання, оскільки Товариство не є суб'єктом, на якого законом покладено обов'язок із ведення Реєстру та надання відомостей з нього;

- встановлення розміру авторської винагороди за авторським (ліцензійним) договором не відноситься до державних регульованих цін, розмір авторської винагороди за Договором відноситься до вільних цін, які, відповідно частини першої статті 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

18.05.2015 Міністерство юстиції України (далі - Міністерство) подало суду пояснення на позовну заяву, в яких наполягло на задоволенні позовних вимог з тієї підстави, що укладений позивачем та відповідачем Договір суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У судових засіданнях, у тому числі 22.06.2015, представник позивача позовні вимоги підтримував у повному обсязі, представник відповідача і третьої особи (на відміну від письмових пояснень) проти задоволення позовних вимог заперечував.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.12.2012 Підприємство (сторона-1; в особі генерального директора Добжанського Віталія Броніславовича, який діє на підставі Статуту) та Товариство (сторона-2; в особі директора Утриско Ірини Мирославівни, яка діє на підставі Статуту), враховуючи, що сторона-2 є суб'єктом авторського права, якому належать майнові права інтелектуальної власності на комп'ютерну програму «Програмний комплекс «Спадковий реєстр» (далі - програма), уклали Договір, за умовами якого:

- сторона-2 надає, а сторона-1 отримує право на використання програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених у Договорі, та виплачує стороні-2 в порядку та на умовах Договору роялті (пункт 2.1 Договору);

- програма повинна використовуватися стороною-1 виключно у такі способи: забезпечення внесення даних (накопичення) до бази даних спадкового реєстру, обробки інформації в цій базі даних та формування відомостей з неї (пункт 3.1 Договору);

- за Договором стороні-1 надаються, зокрема, такі права:

виключне право на використання програми виключно у сфері її використання, визначеній розділом 3 Договору, без права внесення змін (модифікацій) до програми, без права декомпілювати (за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством України), або дизасемблювати програму (підпункт 3.3.1 пункту 3.3 Договору);

право надавати доступ до програми третім особам виключно у сфері її використання, визначеній розділом 3 Договору, в обсязі, що не перевищує обсягу прав, передбачених підпунктом 3.3.1 пункту 3.3 Договору, без права внесення змін (модифікацій) до програми, без права декомпілювати (за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством України), або дизасемблювати програму. Визначені у пункті 3.3 Договору права, що надаються стороні-1, поширюються і діють, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі права на використання програми та до кінця строку дії Договору (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору);

- визначені у пункті 3.3 Договору права, що надаються стороні-1, поширюються і діють на всій території України та не поширюються і не діють за межами території України (пункт 3.4 Договору);

- право на використання програми поза сферою використання програми, визначеною Договором, залишається за стороною-2, яке така особа здійснює вільно та на власний розсуд, в тому числі має право надавати третім особам права на використання Програми в іншій сфері використання, за умови, що така інша сфера використання не співпадає зі сферою використання Програми, визначеною Договором (пункт 3.5 Договору);

- строк дії Договору становить п'ять років (з 01.01.2013 до 31.12.2017) (пункт 13.1 Договору);

- правовідносини, що виникають з Договору або пов'язані з ним, у тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушенням Договору, регулюються цим Договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (пункт 15.1 Договору).

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК Україні за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

В обґрунтування позовних вимог Підприємство зазначило, зокрема, таке:

- позивач є державним комерційним підприємством, основним плановим документом якого є фінансовий план, відповідно до якого Підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій впродовж року відповідно до установчих документів;

- фінансовий план Підприємства на 2012 та 2013 роки не передбачає такого виду витрат, як сплата роялті - авторської винагороди за надання права на користування програмним забезпеченням, що є істотним порушенням законодавства в момент укладення спірного правочину та вчиненням правочину поза межами цивільної дієздатності державного комерційного підприємства;

- програма «Програмний комплекс «Спадковий реєстр» використовувалася позивачем для ведення Спадкового реєстру (далі - Реєстр), який є одним із Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, що є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері функціонування Реєстру та входить до її інформаційно-телекомунікаційної мережі;

- відповідно до пункту 3 Порядку Адміністратором Спадкового реєстру є державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, що забезпечує технічне та технологічне створення, супроводження програмного забезпечення Спадкового реєстру, надання доступу до зазначеного реєстру, забезпечує збереження та захист даних, що містяться у ньому;

- будь-яких інших адміністраторів Реєстру, а також юридичних осіб, які мають право створювати відповідне програмне забезпечення, законодавством не було визначено;

- позивач є єдиним суб'єктом господарювання, уповноваженим відповідно до законодавства на створення та ведення програмного забезпечення Реєстру;

- станом на момент укладення Договору у позивача не було необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення відповідного правочину;

- зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства в момент його укладення;

- в момент укладення правочину сторонами було порушено законодавство про порядок використання коштів державного підприємства, вимоги законодавства в частині формування тарифу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зокрема, зазначивши, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду з позовом про визнання Договору недійсним, оскільки його твердження про неможливість здійснення цивільних прав і виконання обов'язків самостійно і на власний розсуд, свідомо та навмисно, всупереч законодавству применшує обсяг своєї цивільно-правової дієздатності.

Крім того, в обґрунтування заперечень Товариство зазначило, зокрема, таке:

- жодним нормативно-правовим актом, що регулює порядок утворення та діяльності Підприємства, не встановлено обмежень на укладення правочинів певного виду, натомість Статутом позивача прямо закріплена його самостійність у здійсненні цивільних прав і виконанні обов'язків;

- навіть у випадку існування порушень, про які стверджує позивач, вони не є підставою визнання Договору недійсним, оскільки відповідач про них не знав і не міг знати та зі свого боку діяв добросовісно і розумно, а визнання Договору недійсним суперечило б ЦК України, вітчизняній судовій практиці та міжнародному законодавству;

- станом на момент укладення Договору у Фінансовому плані Підприємства (і навіть фінансовому плані на 2012 рік) були заплановані витрати на роялті, тобто витрати на виплату авторської винагороди, що підтверджується як самим фінансовим планом, так і актом Державної фінансової інспекції України, складеним за результатами позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2012 до 30.06.2013, таким чином, доводи позивача про те, що укладення Договору суперечить його фінансовому плану, не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними, крім того навіть якби в укладенні оспорюваного Договору генеральний директор діяв всупереч фінансовому плану, зазначені обставини так само не впливають на дійсність Договору;

- норми порядку встановлюють правила ведення Реєстру, а не порядок укладення позивачем правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право- та дієздатність Підприємства на укладення цивільно-правових угод;

- Порядок та Наказ не регулюють діяльність відповідача та не є для нього обов'язковим до виконання, оскільки Товариство не є суб'єктом, на якого законом покладено обов'язок із ведення Реєстру та надання відомостей з нього;

- встановлення розміру авторської винагороди за авторським (ліцензійним) договором не відноситься до державних регульованих цін, розмір авторської винагороди за Договором відноситься до вільних цін, які відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Дослідивши наведені в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог з огляду на таке.

Органи Державної фінансової інспекції України здійснюють незалежний державний фінансовий контроль від імені виконавчої гілки влади.

До складу органів Державної фінансової інспекції України входять Держфінінспекція України та її територіальні органи - державні фінансові інспекції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах державні фінансові інспекції, головні державні фінансові інспектори в районах та містах.

До повноважень Державної фінансової інспекції України, зокрема, належить:

- здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення:

інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій, визначених у підпункті 1 пункту 4 цього Положення;

державного фінансового аудиту;

перевірки державних закупівель;

- порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Державною фінансовою інспекцією України було складено акт позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Інформаційний центр» за період з 01.01.2012 до 30.06.2013 від 05.11.2013 № 08-21/21 (далі - Акт), в якому зазначено, зокрема, таке:

- станом на 30.06.2013 Підприємство на підставі Договору, не маючи власних комп'ютерних програм ведення Єдиних та Державних реєстрів, використовує програмне забезпечення з ведення реєстрів на визначений період, за що сплачується авторська винагорода (роялті), зокрема, ТОВ «З-Т»;

- матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить пункту 4 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 № 869;

- Підприємством у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року в складі розділу 014 «Адміністративні витрати» - 014/5 «Інші адміністративні витрати» - 014/5/6 «витрати на операційну оренду та роялті» заплановані витрати в сумі 8 710 грн. та 2 100 грн. відповідно;

- згідно зі звітами про виконання фінансових планів за 2012 рік та І півріччя 2013 року вказаний показник становить - 8 566, 80 грн. та 1 904, 70 грн. відповідно;

- ревізією встановлено, що фактично сплачено авторської винагороди вказаним комерційним структурам у 2012 році в сумі 105 463, 2 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335, 50 грн., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати на операційну оренду та роялті на 96 896, 40 грн. у 2012 році та на 25 430, 80 грн. у І півріччі 2013 року;

- проведеним аналізом показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 «експлуатаційні витрати» на 2012 рік та І півріччя 2013 року в сумі 97 415 грн. та 25 830 грн. відповідно з приміткою «Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів»;

- згідно пункту 2 Наказу № 173 фінансовий план підприємства складається за формою на кожен наступний рік з поквартальною розбивкою і відображає очікувані фінансові результати в запланованому році.

У результаті перевірки (ревізії) Державна фінансова інспекція України дійшла висновку, що Держінформ'юстом перед затвердженням Міністерством юстиції України показників у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року позивачем скрито джерело авторської винагороди (роялті), що сплачувалась, комерційним структурам ТОВ «З-Т» та товариству з обмеженою відповідальністю «Арт-мастер» на загальну суму 132 798, 70 грн.: у 2012 році - 105 463, 20 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335, 50 грн., оскільки встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 «експлуатаційні витрати» з приміткою «Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів», чим недотримано вимог пункту 2 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21.06.2005 № 173.

Крім того, у Акті зазначено, що укладання незаконних, на думку Державної фінансової інспекції України, договорів призвело до того, що матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить Загальним вимогам до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 № 869.

Судом встановлено, що основною метою діяльності ДП «Інформаційний центр» МЮУ є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження автоматизованих систем єдиних та держаних реєстрів, що створюються відповідно до законодавства України, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах єдиних та державних реєстрів.

Згідно з пунктом 3 Порядку Адміністратором Спадкового реєстру є державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, що забезпечує технічне та технологічне створення, супроводження програмного забезпечення Спадкового реєстру, надання доступу до зазначеного реєстру, забезпечує збереження та захист даних, що містяться у ньому.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Доводи Підприємства на відсутність у нього необхідного обсягу дієздатності для укладення оспорюваного правочину є необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами першою - четвертою статті 91 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Отже Підприємство є юридичною особою, наділеною чинним законодавством України цивільною право- та дієздатністю.

Фінансовий план державного підприємства відображає обсяги надходжень і спрямування коштів у планованому році з метою забезпечення потреб діяльності та розвитку підприємства, виконання його зобов'язань, включаючи зобов'язання щодо сплати податків та обов'язкових платежів.

По своїй природі фінансовий план є документом, що стосується планування фінансової діяльності підприємства та жодним чином не обмежує цивільну дієздатність.

Чинне законодавство України не обмежує право юридичної особи на укладення правочинів відповідно до її фінансових показників, які внесені до відповідного фінансового плану.

Разом з тим, відповідальність за укладення правочину з перевищенням фінансових можливостей підприємства покладається на його орган управління (в нашому випадку генеральний директор), який як ніхто має бути обізнаний із фінансовим планом, що ним же і підписується.

Що ж до посилання про невідповідність оспорюваного правочину чинному законодавству України, зокрема, Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, то слід зазначити таке.

Зі змісту Порядку та Наказу вбачається, що їх норми встановлюють правила ведення Реєстру, а не порядок укладення позивачем правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право- та дієздатність Підприємства на укладення цивільно-правових угод.

Позивач документально не підтвердив те, що внаслідок укладення Договору відповідачем було набуто право власності саме на Реєстр.

Зі змісту правочину вбачається, що сторони узгодили право використання Підприємством комп'ютерної програми.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» комп'ютерна програма - це набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах)

Разом з тим, спадковим реєстром є електронна база даних, яка містить відомості про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину (пункт 1 Порядку).

Посилання позивача на те, що саме він уповноважений на створення Реєстру відповідає нормам чинного законодавства України, проте не тягне за собою визнання спірного правочину недійсним, оскільки Товариство не створювало сам Реєстр, а надало право користування комп'ютерною програмою.

Таким чином, відповідальність за порушення норм чинного законодавства України з невиконання вимог Порядку та Реєстру покладається на позивача, оскільки саме він має створювати та вести Реєстр і та обставина, що Підприємством було укладено спірний правочин (а не самостійно розроблялось програмне забезпечення) не тягне за собою визнання недійсним Договору, укладеного з Товариством, яке добросовісно виконувало умови спірного правочину.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання Договору недійсним є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

За приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.06.2015.

Суддя О. Марченко