ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2015 р. Справа№ 914/1660/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засіданні Білані О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр "Камаз", м.Львів-Рудно

до відповідача: Приватного підприємства "Львівський автоцентр "Камаз", м.Львів

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, м.Луцьк

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м.Луцьк

про витребування майна з чужого незаконного володіння.

За участю представників:

від позивача: Шнир О.Б. - представник;

від відповідача: Колянковський Т.М. - представник;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутніх представників сторін в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр "Камаз" до Приватного підприємства "Львівський автоцентр "Камаз" про витребування з чужого незаконного володіння об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з адміністративного будинку готовністю 6%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «П» та складу-навісу готовністю 8%, позначеного за планом земельної ділянки літерою «Л».

Позовні вимоги обґрунтовані таким. Позивач зазначає, що у період з 2008р. по 2014р.на підставі рішень загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» від 06.06.2008р., 09.12.2008р., 18.03.2010р., ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» зазнало незаконного усунення директора ОСОБА_6 від виконання посадових обов'язків та незаконної зміни учасників товариства, що призвело до незаконного відчуження його активів (об'єкт незавершеного будівництва) та позбавлення права користування земельною ділянкою, в зв'язку з чим товариство звернулось до суду для відновлення порушених прав. Дані рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» від 06.06.2008р., 09.12.2008р., 18.03.2010р. були визнані недійсними рішеннями Господарського суду Львівської області. Позивач зазначає, що основними активами ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» були: об'єкт незавершеного будівництва, а саме: адміністративний будинок, готовністю 6% та склад навіс готовністю 8%, розташовані в АДРЕСА_1 та земельна ділянка по АДРЕСА_1, яка перебувала в постійному користуванні ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» згідно Державного акту на право користування землею серії НОМЕР_2 від 1990р.

Позивач вказує на те, що в період відновлення провадження у справі про банкрутство (з 09.02.2008р. по 23.04.2008р.) новопризначеним ліквідатором товариства ОСОБА_8 подано позов в господарський суд Львівської області (справа №7/50) від імені товариства до ФОП ОСОБА_9 (який купив об'єкт незавершеного будівництва в процесі банкрутства товариства) про визнання недійсним договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом об'єкту від 02.07.2006р. Суд позов задовольнив і зобов'язав ФОП ОСОБА_9 повернути товариству об'єкт незавершеного будівництва. Дізнавшись, що об'єкт незавершеного будівництва в процесі розгляду вказаного вище позову був проданий ФОП ОСОБА_9 іншій особі - ОСОБА_10, товариство (від імені якого діє нелегітимний директор ОСОБА_11) звертається з позовом в Залізничний районний суд м.Львова (справа №2-1208/2009р.) про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва за ОСОБА_12 Суд задовільнив даний позов, обґрунтовуючи його тим, що на момент продажу існувала заборона згідно ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. в справі №6/389-7/314. Слід зазначити, що дана ухвала не скасована по даний час і відповідно вчиняти наступний продаж даного об'єкта не можна. Відновивши право власності на об'єкт незавершеного будівництва за ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ», вказаний об'єкт товариство продає ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 29.10.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Дячук О.А., де директором товариства виступає ОСОБА_11, який не був законно наділений повноваженнями щодо укладання договору від імені товариства, а представником ОСОБА_2 по довіреності виступає ОСОБА_14. Після чого ОСОБА_2, будучи відповідачем в цивільній справі №2-2689/10, по Мировій угоді від 02.02.2010р. передає вказаний об'єкт незавершеного будівництва ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу. Потім ОСОБА_3 продає вказаний об'єкт Приватному підприємству «Львівський автоцентр «КАМАЗ» згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2010р., посвідченого тим же приватним нотаріусом Дячук О.А., де представником продавця - ОСОБА_3 по довіреності виступає той же ОСОБА_14, а директором і власником Приватного підприємства «Львівський автоцентр «КАМАЗ» виступає ОСОБА_7, якого згідно рішення позачергових загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» від 09.12.2008р. (які визнані судом недійсними) незаконно прийнято в учасники товариства з часткою 84,5%. Позивач стверджує, що за договором купівлі-продажу від 29.10.2009 року всі розрахунки були проведені не одразу по факту, а шляхом надання розстрочки терміном до 01.03.2010 року, причому продавець не вимагав жодних гарантій належного виконання договору покупцем (застави або ін.), представником недобросовісних набувачів майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була одна і та сама особа - вищезгаданий ОСОБА_14, а ОСОБА_7 для новоствореного приватного підприємства використав назву, аналогічну тій, яку носить позивач. Крім цього всі відчуження відбувалися з поступовим зниженням ціни майна, кожен наступний набувач отримував спірне майно за значно нижчою ціною ніж попередній, тобто відчуження однозначно не мали на меті отримання матеріальної вигоди. Більш того, що договори купівлі-продажу посвідчені одним і тим же приватним нотаріусом Дячук О.А. Позивач стверджує, що дані обставини підтверджують, що всі набувачі були знайомі між собою, довіряли одне одному, знали про права товариства на вказане майно, досягнули зловмисної домовленості між собою, а всі їх дії мали на меті лише ускладнити витребування майна законними власниками, що дає всі законні підстави вважати їх недобросовісними набувачами. Позивач також вказує на те, що такими відчуженнями було завдано шкоди інтересам держави, оскільки РВ ФДМ України по Львівській області належить частка у ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» у розмірі 15,5%, відповідно держава, як і ОСОБА_6 була позбавлена належних їй за законом майнових прав, а саме товариство (позивач) права власності на майно, що дає підстави вважати дані відчуження такими, що порушують публічний порядок, оскільки згідно ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

За таких обставин, укладений між ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 29.10.2009р. є нікчемним згідно ч.2 ст.228 ЦК України.. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Про нікчемність договору купівлі-продажу від 29.10.2009 року свідчить і та обставина, що на день укладення вказаного договору діяла заборона згідно чинної ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. в справі 7/50, що також доводить порушення публічного порядку при вчиненні правочину (договору купівлі - продажу від 29.10.2009 року). Позивач стверджує, що на даний час, спірним майном незаконно володіє недобросовісний відповідач - Приватне підприємство «Львівський автоцентр «КАМАЗ», від якого необхідно витребувати вказане вище майно, тому просить позовні вимоги задоволити.

Ухвалою суду від 26.05.2015р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 09.06.2015р. З метою повного і всестороннього з'ясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності, враховуючи невиконання учасниками судового процесу в повному обсязі вимог попередньої ухвали суду, подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, а також у зв'язку із необхідністю залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розгляд справи відкладено на 30.06.2015р. Враховуючи невиконання сторонами в повному обсязі вимог попередніх ухвал суду, розгляд справи відкладався до 03.07.2015р.

В судове засідання 03.07.2015р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві і просить суд позов задоволити повністю. Подано клопотання б/н від 03.07.2015р. (вх.№27646/15 від 03.07.2015р.), в якому представник позивача просить суд поновити пропущений строк позовної давності, як такий, що пропущений з поважних причин.

В судове засідання 03.07.2015р. представник відповідача явку забезпечив, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві б/н від 02.07.2015р. (вх.№27530/15 від 02.07.2015р.) на позовну заяву і просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Обґрунтовує свої заперечення таким. Із матеріалів справи чітко вбачається, що оспорюваний Договір не підпадає ні під жоден із наведених у переліку типів нікчемних правочинів та не є вчиненим щодо викраденого майна, оскільки нерухоме майно перебувало у власності ТОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ" на законних підставах і було відчужено на законних підставах. Окрім цього, для застосування статті 228 ЦК України потрібно довести наявність вини сторони правочину порушити публічний порядок, проте позивач в своїй позовній заяві не наводить жодних доказів вини ТОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ", як сторони оспорюваного Договору. При цьому слід вказати і на те, що твердження позивача про дії групи осіб, що спрямовані на протиправне заволодіння майном позивача, не підтверджуються вироком суду в кримінальній справі, а також жодним іншим належним доказом, як того вимагає п.18 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ №9. В той же час в ГПК України не передбачено інструментів доведення "незаконних дій групи осіб" чи наявності "змови групи осіб", про які зазначав позивач під час судових засідань у справі, оскільки такі обставини доводяться лише у рамках кримінального провадження чи провадження у справах про адміністративні правопорушення. Відповідач зазначає, що сторони правочину вправі самостійно на власний розсуд визначати умови правочину, в тому числі і щодо його ціни, яка може як збільшуватися так і зменшуватися. Економічні ризики вчинення правочину несе сама сторона. Всі правочини щодо нерухомого майна були оплатними, а оплата була здійснена між сторонами, в тому числі і на користь самого позивача. Сам позивач зазначає, що нерухоме майно було предметом мирової угоди, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка затверджена судом. Щодо наявності обтяження на нерухоме майно, як перешкоду для вчинення оспорюваного правочину відповідач вказує на те що ухвала Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. у справі № 6/389-7/314 була прийнята в рамках справи про банкрутство Позивача. З її змісту вбачається, що вона була винесена за клопотанням ліквідатора у справі про банкрутство та спрямована на забезпечення вимог кредиторів, тобто є заходом на забезпечення вимог кредиторів. При посвідченні договорів щодо нерухомого майна нотаріус перевіряє наявність заборон на відчуження майна чи інших перешкод. Так, нотаріус Дячук О.А. про посвідченні оспорюваного Договору здійснив відповідну перевірку, внаслідок чого в п.3 Договору було зазначено, що відсутність заборони відчуження об'єкта незавершеного будівництва підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, отриманого самим нотаріусом. Таким чином, спростовується твердження позивача про вчинення оспорюваного правочину всупереч встановленій забороні.

Відповідач стверджує, що оспорюваний договір було укладено позивачем в особі генерального директора ОСОБА_11 у жовтні 2009 року., натомість, як зазначає сам же позивач, рішення зборів засновників від 6.06.2008р. про призначення ОСОБА_16 генеральним директором товариства було визнане недійсним та вступило в законну силу лише після прийняття Львівський апеляційним господарським судом постанови від 27.04.11р., тобто майже два роки після дати оспорюваного Договору. При укладенні оспорюваного Договору ТОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ" було представлено належним чином уповноваженим представником, а покупець ОСОБА_2 об'єктивно не міг знати, що в майбутньому рішення про призначення генеральним директором ОСОБА_11 буде визнано недійсним, а тому в момент укладення оспорюваного правочину покупцю не було відомо і не могло бути відомо про будь-які обставини, що свідчили б про неможливість укладення правочинів генеральним директором ОСОБА_11 Відповідач стверджує, що позивачем фактично у справі відбувається підміна порушеного права, а саме: те чи інше порушення корпоративних прав громадянина ОСОБА_6, що було та є предметом розгляду інших судів, Позивачем виставляється як порушення права ТОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ", що є невірним. Генеральний директор ТОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ" ОСОБА_11 станом на 2009 рік був належним чином внесений в ЄДРПОУ, дані якого в силу положень статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" є достовірними та повинні використовуватися в спорах з третіми особами. Отже, ще у 2009 році Позивач з власної волі вчинив правочин, яким передав право власності на об'єкти незавершеного будівництва третій особі.

Відповідач також зазначає, що під час судового розгляду справи позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності (отже, він визнає факт такого пропуску) з тих підстав, що в товаристві тільки з 2014 року на посаду директора відновився громадянин ОСОБА_6 Відповідач вважає, що відсутні підстави вважати вказані позивачем причини пропуску позовної давності поважними, оскільки стороною у справі виступає сама юридична особа, а не фізична особа ОСОБА_6 Відповідач вказує на те, що в силу принципу стабільності ділового обороту, відображеного в ч.3 статті 92 ЦК України, у відносинах із третіми особами при укладенні оспорюваного Договору позивач був представлений належним чином повноважним представником. Отже, воля позивача на вчинення оспорюваного правочину була реалізована належним чином, а тому нема підстав стверджувати, що нерухоме майно вибуло із володіння позивача поза його волею та витребовувати. Як вбачається із витягу із ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 3.06.14р., право власності на нерухоме майно - об'єкт незавершеного будівництва, що є об'єктом спору у справі, було припинено 3.06.14р. на підставі знищення об'єкта нерухомого майна, що підтверджується довідкою № 2888 БТІ та ЕО від 28.05.13р. З наведеного випливає, що нерухоме майно - об'єкт спору не існує, тобто його не може бути витребувано у відповідача за жодних обставин, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього, у заяві б/н від 30.06.2015р. (вх.№26728/15 від 30.06.2015р.) про застосування позовної давності, представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити повністю у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

В судове засідання 03.07.2015р. треті особи-1 та 2 явки повноважних представників не забезпечили, вимоги попередніх ухвал суду не виконали. Про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, місце та час розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується реєстрами вихідної кореспонденції.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області,

в с т а н о в и в:

Рішеннями загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» оформленими протоколами №2 та №3 від 30.06.2007р. та від 05.05.2008р. вирішено обрати ОСОБА_6 директором зазначеного товариства та затверджено зміни до статуту товариства, згідно яких він є учасником товариства з часткою 84,5%, другим учасником є РВ ФДМ України по Львівській області з часткою 15,5% статутного капіталу.

06.06.2008р рішенням загальних зборів учасників ТзОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ", прийнято заяви від 25 попередніх учасників товариства та оголошено недійсними подані в 2007 році заяви про їх вихід з товариства; скасовано рішення зборів учасників товариства, що оформлені протоколом №2 від 30.06.2007р. та від 05.05.2008р.; звільнено ОСОБА_6 з посади директора товариства; обрано генеральним директором товариства ОСОБА_11; затверджено нову редакцію статуту товариства.

09.12.2008р. проведено позачергові загальні збори учасників ТзОВ „Львівський автоцентр „КАМАЗ", на яких вирішено затвердити новий склад учасників товариства, зокрема учасниками товариства стали: ОСОБА_7 (84,5%) та РВ ФДМУ по Львівській області (15,50%).

18.03.2010р. рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» вирішено ліквідувати ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» та призначено ліквідатором ОСОБА_11

На виконання рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Львівський автоцентр КАМАЗ» від 18.03.2010р. в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 12.05.2011р. внесено запис №1 013332 про припинення вказаного товариства.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.06.10р. у справі №24/123 яке залишено в силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2011р. та постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2011р. рішення загальних зборів від 06.06.2008р. визнано недійсним.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.10.2013р. в справі №14/103 визнано недійсним зазначені вище рішення учасників ТзОВ «Львівський автоцентр Камаз», які оформлено протоколами загальних зборів від 09.12.2008р. та від 18.03.2010р. Судове рішення від 11.10.2013р. у справі №14/103 залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2013р. та Постановою Вищого господарського суду України від 10.06.2014р. В рішенні Господарського суду Львівської області від 11.10.2013р. в справі №14/103 зокрема встановлено, що загальні збори 09.12.2008р. та 18.03.2010р були скликані особою, яка не мала таких повноважень, недотримання вимог закону та установчих документів господарських товариств під час скликання і проведення їх загальних зборів є порушенням корпоративного права ОСОБА_6 на участь у роботі цього органу. Рішення, прийняті загальними зборами учасників ТзОВ "Львівський автоцентр "КАМАЗ" від 09.12.2008р. та 18.03.2010р., відбулися з порушенням вимог ст. ст. 60, 61 Закону України "Про господарські товариства" ст. 116 Цивільного кодексу України, порушують корпоративні права та законні інтереси ОСОБА_6 як учасника товариства, який володіє 84,50% статутного капіталу.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012р. в справі №90386/11/9104 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено та здійснено поворот виконання скасованої постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2011р. шляхом скасування реєстраційної дії, що вчинена і внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» від 12.05.2011р. №1 013332. Вказана постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012р. в справі №90386/11/9104 залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.10.2012р. На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2012р. в справі №90386/11/9104 державну реєстрацію ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» відновлено.

29.10.2009р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр Камаз» () та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва зареєстрованого в державному реєстрі №9058, згідно до п.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр Камаз» () продає, а ОСОБА_2 купує об'єкт незавершеного будівництва що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6 % позначеного за планом земельної ділянки літ «П» та складу -навісу, готовністю 8% , позначеного планом земельної ділянки літ «Л». Площа земельної ділянки 41000кв.м. Відповідно до п.4 договору продаж об'єкта незавершеного будівництва вчинено за 150000грн., які покупець зобов'язується сплатити до 01.03.10р. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Відповідно до змісту витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24305064 від 30.10.09р. №24420621 від 11.11.09р. за ОСОБА_17 зареєстровано право власності на об'єкти незавершеного будівництва у АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №9055 від 29.10.09р.

02.02.10р. ухвалою суду Луцького міськрайонного суду Волинської області затверджено мирову угоду від 02.02.10р. укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно до п.2 якої зобов'язано ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості об»єкти незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6% позначеного за планом земельної ділянки літ «П» та складу - навісу, готовністю 8% , позначеного планом земельної ділянки літ «Л». За умовами п.3 даної мирової угоди передача ОСОБА_2 ОСОБА_3 об'єкта незавершеного будівництва підтверджується актом приймання-передачі, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до змісту витягів №25314992 від 13.02.10р. та №25325199 від 16.02.10р. за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об'єкти незавершеного будівництва у АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №9055 від 29.10.09р. адміністративного будинку готовністю 6% позначеного за планом земельної ділянки літ «П» та складу - навісу, готовністю 8% , позначеного планом земельної ділянки літ «Л» на підставі мирової угоди від 02.02.10р затвердженої Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.02.10р.

17.03.2010р. між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Львівський автоцентр «Камаз» укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва зареєстрований в реєстрі за №2836, згідно до п.1 якого ОСОБА_3 продає, а ПП «Львівський автоцентр Камаз купує об'єкт незавершеного будівництва що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6% позначеного за планом земельної ділянки літ. «П» та складу -навісу, готовністю 8% ,позначеного планом земельної ділянки літ. «Л». Площа земельної ділянки 41000кв.м. На виконання умов даного договору від 17.03.10р. сторонами складено та підписано акт приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва від 17.03.10р.

Відповідно до змісту витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25615653 від 18.03.10р. та №25615883 від 18.03.10р. за Приватним підприємством «Львівський автоцентр Камаз» зареєстровано право власності на об'єкти незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із адміністративного будинку готовністю 6% позначеного за планом земельної ділянки літ. «П» та складу -навісу, готовністю 8%, позначеного планом земельної ділянки літ. «Л» на підставі договору купівлі-продажу №2834 від 17.03.10р.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

В рішенні Залізничного районного суду міста Львова від 14.05.09р. у справі №2-1208/2009р., яке залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.09.09р. у справі 22ц-2378/2009р. судом встановлено, що 14.02.08р. у справі про банкрутство ТзОВ «Львівський автоцентр Камаз» Господарським судом Львівської області, з метою забезпечення вимог кредитора і збереження майна винесено ухвалу,якою накладено арешт на об'єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить позивачу. Копію ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.08р. у справі №6/389-7/314 та копію рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14.05.09р. у справі №2-1208 2009р. долучено до матеріалів справи. Доказів внесення відповідної інформації до державного реєстру обтяжень, доказів скасування арешту, накладеного згідно ухвали Господарського суду Львівської області від 14.02.2008р. в справі №6/389-7/314 суду не надано. При цьому слід зазначити, що настання правових наслідків прийняття господарським судом ухвали про забезпечення позову не пов'язане законом з внесенням відповідної інформації до державного реєстру обтяжень. Отже господарський суд діяв в межах наданих йому процесуальним законом прав, обмеживши здійснення права власності у випадку і в порядку, встановлених законом, як того вимагає частина 2 статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення (ухвала, постанова) є обовязковими до виконання на всій території України, набуваючи після набрання законної сили таких правових наслідків, як неспростовність, виключність, преюдиційність, здійсненність та обовязковість для усіх підприємств, організацій, установ, посадових осіб та громадян, в тому числі і для суду. Відтак, із матеріалів справи вбачається, що мало місце відчуження спірного майна в період дії накладеного судом арешту на об'єкти незавершеного будівництва. Окрім цього слід зазначити, що на момент вчинення дій щодо продажу нерухомого майна товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський автоцентр Камаз» та його учасники достеменно знали про вирішення господарським судом питання про арешт майна у справі №6/389-7/314 господарського суду Львівської області, оскільки товариство було учасником судового процесу як у справі № 6/389-7/314 так і у справі №2-1208 2009р., тобто про наявність перешкод до вчинення правочину купівлі-продажу спірного майна.

Позивач у позовній заяві також зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 29.10.2009р. між ТзОВ «Львівський автоцентр «КАМАЗ» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), представником ОСОБА_2 згідно довіреності виступав ОСОБА_14, який також виступав представником продавця - ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу від 17.03.2010р. між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Львівський автоцентр «КАМАЗ» (покупець). Дані обставини підтверджуються змістом вступних частин укладених договорів із участю даних сторін.

Окрім цього, слід зазначити, що в рішенні Господарського суду Львівської області від 11.10.2013р. в справі №14/103 зокрема встановлено, що 09.12.2008 року на зборах учасників товариства, було вирішено погодити заяви учасників товариства ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_15, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про їх вихід з товариства через продаж своїх часток у статутному капіталі товариства ОСОБА_7 в загальному розмірі 84,5% в статутному капіталі товариства. Відтак, станом на момент укладення спірного договору ОСОБА_7 був учасником ТзОВ»Львівський автоцентр «Камаз» із часткою 84,50%. Згідно до змісту копії витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 30.07.10р. ПП «Львівський автоцентр «Камаз», керівником та засновником юридичної особи зазначено ОСОБА_7. Відтак, наведені обставини також свідчать про обізнаність набувача, щодо наявності перешкод до вчинення правочину купівлі-продажу, а відтак про недобросовісність набувача, що згідно із вимогами ст.388 ЦК України є підставою для витребування майна.

Як вбачається із статуту, рішень загальних зборів, станом на момент укладення спірного договору одним із учасників товариства було РВ ФДМУ по Львівській області, однак доказів надання згоди даного учасника товариства, щодо відчуження спірного майна суду не представлено. Відтак, за даних обставин відсутні належні та допустимі докази в підтвердження вибуття спірного майна із волі власника.

Відповідно до ч.1 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно із п.18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Згідно із положеннями Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх, наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Як вбачається із обставин справи договір купівлі продажу спірного майна від 29.10.2009р. від імені ТзОВ «Львівський автоцентр Камаз» підписано ОСОБА_11, однак рішення загальних зборів про призначення директором ОСОБА_11 в судовому порядку було визнано недійсним, а відтак наявність наміру щодо настання наслідків передбачених ст.228 ЦК України у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Доказів в підтвердження визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.10.2009р. суду не представлено. Відтак, враховуючи вищевикладене, враховуючи те, що за даних обставин не може вважатися встановленою наявність наміру щодо настання наслідків передбачених ст.228 ЦК України, а також зважаючи на те, що позивачем належними доказами не доведено нікчемність чи недійсність спірного правочину від 29.10.09р., відтак на даному етапі відсутні правові підстави для витребування спірного майна.

Відповідно до статей 346, 349 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Згідно до змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22527840 від 03.06.2014р. право власності за Приватним підприємством «Львівський автоцентр КАМАЗ» на об'єкти незавершеного будівництва припинено в зв'язку із знищенням таких. Тому, за даних обставин виключається можливість витребування вказаного майна. За даних обставин, а саме знищення майна яке підлягає витребуванню, унеможливлює повернення майна, відтак дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності , заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку що в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Відповідно до п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.13р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи вище встановлене судом, за даних обставин, позовна давність не застосовується.

Судовий збір необхідно віднести на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4-3, 12, 22, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Іванчук С.В.

Повне рішення складено 08.07.2015р.