КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа№ 910/17043/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Буцан О.В. - дов. №17 від 09.01.2015 р.

Ярухіна Ю.Ю. - дов. №19 від 09.01.2015 р.

від відповідача-1 не з'явились

від відповідача-2 не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

«Комерційний банк «Південкомбанк»

на рішення

господарського суду міста Києва

від 05.03.2015 р. (суддя Пінчук В.І.)

у справі №910/17043/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Вернум Банк»

(далі - ПАТ «Вернум Банк»)

до 1) Публічного акціонерного товариства

«Комерційний банк «Південкомбанк»

(далі - ПАТ «КБ «Південкомбанк»)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю

«Велика страхова компанія»

(далі - ТОВ «Велика страхова компанія»)

про стягнення17 000 00,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.03.2015 р. у справі №910/17043/14 позов ПАТ «Вернум Банк» до ПАТ «КБ «Південкомбанк» задоволено, звернуто стягнення на предмет застави за договором застави №1505/PC/MM5/Z, що був укладений 15.05.2014 р. між ПАТ «Вернум Банк» та ПАТ «КБ «Південкомбанк», а саме: належні ПАТ «КБ «Південкомбанк» грошові кошти в розмірі 17 000 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ПАТ «КБ «Південкомбанк» за договором про надання міжбанківського депозиту від 15.05.2014 р. в розмірі 2 000 338,89 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на момент прийняття рішення становить 46 188 953,16 грн., визначеним положеннями ст. 23 Закону України «Про заставу» шляхом. Крім цього, стягнуто з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на користь ПАТ «Вернум Банк» 73 080,00 грн. судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, на підставі висновків, які не відповідають обставинам справи. На думку апелянта, на момент прийняття оскарженого рішення в ПАТ «КБ «Південкомбанк» запроваджено ліквідаційну процедуру, відтак у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу №910/17043/14 за апеляційною скаргою ПАТ «КБ «Південкомбанк» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 р. через перебування судді Алданової С.О. у відпустці, а судді Коршун Н.М. на лікарняному, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 23.06.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. враховуючи вихід судді Алданової С.О. з відпустки, а судді Коршун Н.М. з лікарняного, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Південкомбанк» прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р., з огляду на неявку в судове засідання представників позивача та відповідача-2 розгляд справи №910/17043/14 відкладено на 07.07.2015 року.

В судове засідання 07.07.2015 р. з'явилися представники позивача, представники відповідачів не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. Відповідач-2 про неявку та її причини апеляційний господарський суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Представники позивача проти розгляду справи за відсутності представників відповідачів не заперечували, доводи скарги просили не брати до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване - залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки неявка представників відповідачів не перешкоджає вирішенню спору по суті, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 102 ГПК України апеляційний господарський суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності згаданих представників за наявними у справі матеріалами.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Так, ПАТ «Вернум Банк» звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №1505/PC/MM5/Z від 15.05.2014 р., що укладений між ПАТ «Вернум Банк» та ПАТ «КБ «Південкомбанк», а саме: на належні відповідачу-1 грошові кошти в розмірі 17 000 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ПАТ «КБ «Південкомбанк» за договором про надання міжбанківського депозиту від 15.05.2014 р. в розмірі 24 339 081,33 грн., з яких: 23 975 388,00 грн. - сума депозиту; 4 062,51 грн. - проценти та 359 630,81 грн. - пеня., а також про стягнення з відповідача-2 (ТОВ «Велика страхова компанія») заборгованості за договором добровільного страхування фінансових ризиків від 07.07.2014 р. №ФР-0001 в розмірі 300 000,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.08.2014 р. у справі №910/17043/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2014 р., позовні вимоги до відповідача-1 задоволено повністю, в задоволенні позовних вимог до відповідача-2 відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.12.2014 р. вищезгадані судові рішення по даній справі скасовано в частині позовних вимог ПАТ «Вернум Банк» до ПАТ «КБ «Південкомбанк» про звернення стягнення на предмет застави та справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення та постанову судів першої й апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції вважав, що при задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на заставлене майно відповідача-1, судами не дано належної оцінки фактичним обставинам справи та вимогам закону, а саме, застосуванню при вирішенні спору між ПАТ «Вернум Банк» та ПАТ «КБ «Південкомбанк» вимог ст.ст. 20, 23 Закону України «Про заставу", не враховано приписів ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", адже в даному випадку стоїть питання про задоволення вимог ПАТ «Вернум Банк» як кредитора ПАТ «КБ «Південкомбанк» тощо.

Суд першої інстанції, повторно розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог до відповідача-1, відтак прийняв рішення про задоволення позову.

Так, задовольняючи позов до відповідача-1, місцевий суд посилався на приписи ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зокрема, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. За висновками суду, з огляду на наведені положення законодавства та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2014 року № 37, від 15.08.2014 року № 71 відносно ПАТ «КБ «Південкомбанк» не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів чи примусового стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно. Норма закону про нездійснення задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку з огляду на поняття «задоволення» (фактичне одержання управненою стороною предмету зобов'язання від боржника) не є підставою для відмови у задоволенні відповідного позову, адже судове рішення є лише способом захисту порушених прав та безпосередньо не призводить до задоволення вимог кредитора (позивача), таке задоволення відбувається внаслідок виконання такого судового рішення (добровільно чи примусово) тощо.

Апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками місцевого суду.

Так, як встановлено матеріалами справи, 29.12.2009 р. між Публічним акціонерним товариством «Діапазон-Максимум Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Вернум Банк») та відповідачем-1 укладено генеральний договір №291209 про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій (далі - Генеральний договір), предметом якого є порядок укладання сторонами угод на проведення міжбанківських операцій й загальні умови їх виконання.

За умовами п. 5.1 Генерального договору укладання угод на підставі цього Генерального договору відбувається шляхом визначення їх умов у кожному конкретному випадку шляхом проведення переговорів між дилерами сторін за допомогою системи Reuters Dealing, по телефону або іншими узгодженими засобами зв'язку та обміну відповідними підтвердженнями по телексу, системі S.W.I.F.T. або електронній пошті НБУ, з урахуванням п. 5.4.5 та частини 3 пункту 5.6.3 цього Генерального договору.

На підставі п.п. 5.2.1-5.2.5 Генерального договору сторони надають одна одній термінові міжбанківські кредити («МБК»), міжбанківські депозити («МБД») у національній валюті, вільноконвертованій валюті та обмежено-конвертованій валюті. При наявності тимчасово вільних грошових ресурсів, або при потребі в їх придбанні, зацікавлена сторона, за цим Генеральним договором повідомляє про це іншу сторону, з метою узгодження умов угоди. При переговорах сторони домовляються про наступні істотні умови угоди: сума і валюта угоди: дата і час видачі МБК (МБД); дата і час повернення МБК (МБД); процентна ставка: платіжні інструкції надання і повернення коштів: умови забезпечення МБК (МБД). Після узгодження умов угоди на підставі п. 5.2.3 сторони протягом того ж робочого дня обмінюються підтвердженнями (МТ 320). Угода вважається укладеною з моменту здійснення такого обміну. Кредитор виконує платіж тільки після одержання підтвердження, оформленого згідно п. 5.2.5 цього Генерального договору. Якщо датою постачання коштів є дата укладання угоди, підтвердження повинно бути направлене не пізніше 16-00 (за київським часом). Підтвердження повинно містити: посилання на реєстраційний номер угоди; найменування сторін, що домовилися (або S.W.I.F.T. код); дату укладання угоди; суму і валюту угоди; дати надання і повернення кредиту/депозиту; проценту ставку; суму процентів, що виплачуються; платіжні інструкції із зазначенням повних реквізитів сторін; особливі умови і примітки (у разі потреби), у тому числі граничний час надання/повернення коштів, умови забезпечення; посилання на номер та дату цього Генерального договору.

Так, 15.05.2014 р. між сторонами шляхом обміну телексними підтвердженнями формату МТ320 від 15.05.2014 р. (ref. 1505/PC/MM5 та ref. 140515/000068643 ) був укладений договір міжбанківського депозиту ( далі Договір депозиту), за умовами якого відповідач-1 прийняв від позивача грошові кошти у розмірі 2 000 000,00 доларів США в якості депозиту із строком їх повернення до 15.07.2014 р. та сплатою процентів за користування ними в розмірі 338,89 доларів США.

Крім цього, 15.05.2014 р. з метою забезпечення виконання Договору депозиту між позивачем (заставодержателем) та відповідачем-1 (заставодавцем) був укладений договір застави №1505/PC/MM5/Z ( далі Договір застави), за умовами якого заставодавець передав в заставу заставодержателю майнове право вимоги, що виникло на підставі Договору депозиту, який діє в рамках Генерального договору, на підставі телексних підтверджень формату МТ 320 від 15.05.2014 р. (ref. 1505/PC/MM7 та ref. 140515/000068644), а саме: право вимоги повернення депозиту в сумі 17 000 000,00 грн., що належить заставодавцю на момент укладання цього договору, та за яким він виступає вкладником.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави предмет застави забезпечує виконання заставодавцем умов та зобов'язань по Договору депозиту.

29.07.2014 р. позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою №802 про повернення депозитних коштів за Договором депозиту, сплаті відсотків за користування цими коштами та сплаті пені за прострочення по поверненню депозитних коштів у загальному розмірі 2 030 338,89 доларів США, проте згадана вимога залишена відповідачем-1 без задоволення.

На підставі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором ( ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

З огляду на системний аналіз вищенаведених положень закону, зобов'язання щодо повернення грошових коштів є майновим зобов'язанням, ПАТ «КБ «Південкомбанк» є в ньому боржником перед ПАТ «Вернум Банк» тощо.

На підставі ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Проте, як встановлено матеріалами справи, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2014 р. №37, від 15.08.2014 р. №71 у період з 26.05.2014 р. по 25.09.2014 р. щодо ПАТ «КБ «Південкомбанк» запроваджено процедуру тимчасової адміністрації.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносин між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон). Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (ст. 1 Закону).

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону : вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката; недоступність вкладів - неможливість отримання вкладником під час виведення неплатоспроможного банку з ринку вкладу, включаючи відсотки за ним, протягом семи робочих днів з дня закінчення строку дії договору (або з дня запровадження тимчасової адміністрації, якщо договір закінчився до цієї дати) або з дня вимоги (за вкладами на вимогу, за поточними чи картковими рахунками), здійсненої протягом дії тимчасової адміністрації; неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність»; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

У відповідності до ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників ( ч. 6 ст. 36 Закону).

Крім цього, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації в банку, а згідно його перехідних положень законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, для правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі пріоритетними є норми цього Закону.

В зв'язку з цим, апеляційний господарський суд вважає, що позивач, всупереч вимогам ч. 5 ст. 36 Закону вимагає повернення банківського вкладу під час здійснення тимчасової адміністрації в банку в той час, як задоволення його вимог як кредитора може бути здійснено виключно в процедурі ліквідації банку на підставі ст. 52 Закону.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позову, вважає рішення незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позову. Тому доводи апелянта по суті апеляційної скарги заслуговують на увагу та підлягають задоволенню. Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно ст. 49 ГПК України належить покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 05.03.2015 р. у справі №910/17043/14 скасувати та прийняти нове рішення:

в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Вернум Банк» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» про стягнення 17 000 00,00 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Вернум Банк» (02094, м. Київ, вул. проспект Гагаріна Юрія, 17-В, код 36301800) в доход Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/17043/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун