РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"10" липня 2015 р. Справа № 902/246/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff"

на рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р.

у справі № 902/246/15 (суддя Стефанів Т.В.)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff"

про стягнення 128 685,00 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: Кушнаренко Н.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р. у справі №902/246/15 позов ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" про стягнення 128 685,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_2 - 128 685, 00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду цивільної справи №753/11485/14-ц рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року позов позивача до відповідача про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено; у справі № 902/1547/14, у зв'язку з затримкою повного розрахунку при звільненні, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДП УГК "Nemiroff" за захистом порушеного права, про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2014 року по 12 грудня 2014 року із розрахунку 1 398,75 грн. за кожен день затримки, за результатом звернення до суду позовні вимоги задоволено частково; ухвалою від 22.07.2014 року порушено провадження у справі №902/798/14 про банкрутство "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff"; Рівненський апеляційний господарський суд постановою від 20.02.2015 р. визнав вимоги ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff в сумі 46 789, 87 грн. як заборгованість по виплаті заробітної плати.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції було враховано положення ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, а також окремі положення Конституції України, Законів України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та "Про оплату праці", а також роз'яснення, наведені у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, здійснивши перевірку розрахунку середнього заробітку заявника за весь час затримки за період з 13.12.2014 року до 27.04.2015 р., що становить 92 дня в розмірі 128 685, 00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що останній відповідає діючому законодавству, а тому підлягає визнанню судом.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Дочірнє підприємство "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р. у справі №902/246/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

- ОСОБА_2 скористався своїм правом та звернувся до Дарницького районного суду м. Києва про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 78330 грн., і рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.07.2014р. у цивільній справі № 753/11485/14-ц, яка набрала законної сили, задоволені вимоги позивача в цій частині;

- Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року (із змінами та доповненнями) не передбачає можливості та механізму стягнення на користь особи компенсації втрати частини доходів у випадку, якщо такий дохід (у даному випадку заробітна плата) не був нарахований загалі;

- позивачем не заявлена вимога про нарахування компенсаційних виплат у заявленому ним розмірі, та враховуючи те, що заробітна плата позивачу за період з 23.03.2014р. по 30.04.2014 року не була нарахована, на дату 30.04.2014 року ОСОБА_2 був працівником відповідача і був звільнений лише 29.08.2014 року наказом № 323-НК з посади заступника директора юридичного департаменту, даний наказ не оскаржувався позивачем, в період з 23.04.2014 року по 29.08.2014 року був відсутнім на робочому місці;

- посилання ОСОБА_2 на преюдиціальне значення факту, а саме розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку, є безпідставними, адже і Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/11485/14-ц в рішенні від 18.08.2014 року, і господарським судом Вінницької області у справі № 902/1547/14 у рішенні від 27.01.2015 року оцінювалась та здійснювалась перевірка факту правильності розрахунку середнього заробітку, здійсненого ОСОБА_2, а не надавався цьому факту статус преюдиціального;

- виплачені працівнику на підставі рішення суду заробітна плата за час вимушеного прогулу та інші виплати, що випливають із трудових правовідносин, у разі скасування виконаних рішень з працівника не стягуються. Поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення грунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих даних або поданих ним підроблених документах;

- відповідальність, визначена ст. 117 КЗпП України, не включається до структури заробітної плати, а є за своєю природою фінансовою санкцією (вид відповідальності роботодавця), а тому до даних правовідносин не підлягає застосуванню ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції було задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Окрім того, у поясненнях до апеляційної скарги від 07.06.2015р., відповідач звертає увагу на те, що постановою Вищого господарського суду України від 02.06.2015р. скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2015 у справі № 902/798/14 та ухвалу господарського суду Вінницької області від 16.12.2014 у справі № 902/798/14 про відмову в задоволенні заяви, справу № 902/798/14 передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

З урахуванням вказаного, скаржник посилається на висновки суду касаційної інстанції, здійснені за результатами касаційного провадження у справі № 902/798/14, зокрема, в тій частині, що, виходячи із аналізу вимог ст.ст. 1, 10, 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", майнові спори з вимогами до боржника, зокрема, про стягнення заробітної плати, вирішуються виключно в позовному провадженні господарським судом, в провадженні якого знаходиться справа про банкрутство. Розгляд таких спорів майнового характеру повинен здійснюватись за правилами господарського судочинства із застосуванням відповідного матеріального права, зокрема, трудового, а саме, із викликом сторін, дослідженням всіх доказів, заслуховуванням пояснень сторін, чиїх прав стосується даний спір. Частиною 2 статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження. За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу. Колегія суддів касаційної інстанції, виходячи із системного аналізу положень ст.ст. 1, 10, 23, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зазначає, що у попередньому засіданні завдання господарського суду полягає не у вирішенні майнового спору по суті, а у визнанні наявності у кредитора грошових вимог до боржника, які підтверджені належними та допустимими доказами, господарський суд зобов'язаний перевірити обґрунтованість підстав виникнення грошових вимог, а також їх розмір. Суд касаційної інстанції вважає, що грошові вимоги кожної особи до боржника у вигляді заробітної плати, в даному випадку, якщо боржник знаходиться у процедурі банкрутства, повинні бути підтверджені виключно окремим самостійним рішенням господарського суду про стягнення заробітної плати, з урахуванням вимог п.7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" .

З огляду на зазначене, скаржник наголошує на тому, що на даний час існує спір між ОСОБА_2 та ДП «УГК «Nеmiroff» щодо наявності заборгованості по заробітній платі з боку роботодавця - ДП «УГК «Nеmiroff» працівнику - ОСОБА_2 в сумі 46 789, 87 грн. за період - частина березня та квітень 2014 року.

Від позивача - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне:

- підстави для припинення провадження у даній справі відсутні з огляду на те, що станом на 27 квітня 2015 року та на момент здійснення апеляційного провадження у даній справі, відсутнє будь-яке рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між ОСОБА_2 та Дочірнім підприємством «Українська горілчана компанія «Nеmiroff» про стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.12.2014 року по 27.04.2015 року. При цьому, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року по цивільній справі №753/11485/14-ц стосується стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.05.2014 року по 24.07.2014, а рішення господарського суду Вінницької області від 27 січня 2015 року по справі №902/1547/14 стосується стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.07.2014 року по 12.12.2014 року;

- будь-яких вимог щодо компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати позивачем не заявлялося, відтак, до спірних правовідносин господарський суд Вінницької області правомірно застосував положення статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки саме ця норма регулює питання виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- твердження відповідача про необхідність повторного доказування обставин, які вже встановлені рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року по справі №753/11485/14-ц та рішенням господарського суду Вінницької області від 27 січня 2015 року по справі №902/1547/14, суперечать імперативним приписам статті 35 ГПК України, оскільки законодавством не передбачений особливий механізм надання певному факту статусу преюдиційного, а навпаки закріплено правило звільнення від доказування тих обставин, які вже встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили;

- питання визначення строку дня звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшло своє однозначне висвітлення у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4рп/2012 у справі № 1 -5/2012, а тому початок перебігу тримісячною строку звернення до суду, який встановлено ст. 233 Кодексу законів про працю України, пов'язується виключно з моментом проведення фактично розрахунку. Допоки існує заборгованість і фактично має місце триваюче правопорушення щодо проведення повного розрахунку при звільненні - строк позовної давності не застосовується;

- розрахунок суми середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2014 року по 27.04.2015 року був здійснений ОСОБА_2 з урахуванням вимог статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 та фактичних обставин справи;

- з нормативно-правових положень вбачається, що за структурою Кодексу законів про працю України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу. Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю правовою природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати;

- Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

10 липня 2015 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. При цьому посилається на постанову Вищого господарського суду України від 02.06.2015р. у справі № 902/798/14, якою, на думку скаржника, стверджується факт наявності спору між позивачем та відповідачем в частині визначення розміру заборгованості по заробітній платі, заявленої до стягнення. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р. у справі №902/246/15 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач - ОСОБА_2 в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Пояснив, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку в частині встановлення факту наявності трудових правовідносин, а , відтак, цілком правомірно застосував норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України при вирішенні спірних правовідносин. В обгрунтування своєї правової позиції вказав на обставини справи, встановлені рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.07.2014р. у справі №753/11485/14-ц та рішенням господарського суду Вінницької області від 27.01.2015р. у справі № 902/1547/14, які набрали законної сили. Зауважив, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у даному випадку не підялгає до застосування, оскільки не регулює правовідносини, які склалися між сторонами у дані справі та є предметом спору. Стосовно постанови Вищого господарського суду України від 02.06.2015р. у справі №902/798/14, то позивач зауважив, що суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що розмір заборгованості по заробітній платі повинен бути встановлений у порядку позовного провадження поза межами справи про банкрутство. Окрім того, відповідач не надав жодного контррозрахунку щодо визначення розміру заробітної плати позивача.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року у справі №753/11485/14-ц позов ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 103 423 грн. 94 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 78 330 грн., а всього 181 753 гривні 94 копійки (Т.1, а.с. 21-22).

При вирішенні спірних правовідносин у даній справі, Дарницький районний суд міста Києва встановив, що наказом відповідача № 815/К від 29 квітня 2014 року директора юридичного департаменту - позивача звільнено із займаної посади 30 квітня 2014 року, на підставі статті 38 Кодексу Законів про працю України, за власним бажанням. Зазначеним наказом бухгалтерію підприємства зобов'язано провести з позивачем повний розрахунок, в тому числі нарахувати компенсацію за невикористані відпустки.

Окрім того, Дарницьким районним судом міста Києва встановлено, що ні в день звільнення, ні пізніше, грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки позивачу виплачена не була. Доказів, які б спростовували виконаний позивачем розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку, відповідач не надав.

Враховуючи, що компенсацію за невикористану відпустку позивач повинен був отримати 30 квітня 2014 року, суд у наведеній справі констатував той факт, що станом на 24 липня 2014 р. затримка розрахунку склала 56 робочих днів (травень - 19, червень - 19, липень - 18). При цьому, за розрахунком позивача його середня заробітна плата, обчислена відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передували звільненню та становить 1 398 грн. 75 коп. (24750 + 31200): 40 (кількість робочих днів у лютому та березні 2014 року).

За результатами апеляційного оскарження вищезазначеного рішення, ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року відмовлено відповідачу в задоволенні заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та відмовлено у відкритті апеляційного провадження (Т.1, а.с. 23-24).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року по справі № 6-42741ск14 касаційну скаргу відповідача на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року відхилено, ухвалу апеляційного суду м.Києва від 20 жовтня 2014 року залишено без змін (Т.1, а.с. 25-28).

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, 5 листопада 2014 року на виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року, яке набрало законної сили 18 серпня 2014 року, видано виконавчий лист щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 103 423 грн. 94 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 78 330 грн., а всього 181753 гривні 94 копійки.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся в господарський суд Вінницької області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку з 25 липня 2014 року із розрахунку 1398грн. 75 коп. за кожен день затримки, а всього станом на 16 грудня 2014 року кошти в сумі 139 875 грн. Рішенням господарського суду Вінницької області від 27 січня 2015 року у справі № 902/1547/14 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 139 875 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні (Т.1, а.с. 29-34).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015р. у справі №902/1547/14 апеляційну скаргу задоволено частково, рішення господарського суду Вінницької області від 27 січня 2015 року в справі № 902/1547/14 змінено: позов задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_2 118 893 грн. 75 коп. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні; в задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2015р. у справі №902/1547/14 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 у справі № 902/1547/14 скасовано, рішення господарського суду Вінницької області від 27.01.2015 у справі №902/1547/14 залишено в силі. При цьому, суд касаційної інстанції вказав на те, що перерахування відповідачем стягнутої на користь позивача заробітної плати на рахунок органів Державної виконавчої служби та тривалий період проведення виконавчих дій не свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті працівникові всіх належних при звільненні сум у передбачені ст. 116 КЗпП України строки та не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Також матеріалами справи стверджується той факт, що ухвалою від 22.07.2014 року порушено провадження у справі №902/798/14 про банкрутство "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff", введено процедуру розпорядження майном боржника до 13.11.2014 року, призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Сокола О. Ю. 23.07.2014 року здійснено офіційне оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет за № 6508 повідомлення про порушення провадження у справі №902/798/14 про банкрутство ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff", Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, буд. 31, код ЄДРЮОФОП 30805594 із зазначенням про те, що граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника становить тридцять днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Після офіційного оприлюднення до суду звернулись кредитори з грошовими вимогами до боржника в установлений законом термін, в тому числі ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" у розмірі 46 789, 87 грн. (заборгованість по заробітній платі).

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 16.12.2014 р. судом відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні заяви про включення до складу кредиторів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з сумою грошових вимог в розмірі 46 789,87 грн. (заборгованість по заробітній платі).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2015 р. у справі №902/798/14, яка набрала законної сили 20.02.2015 р., ухвалу господарського суду Вінницької області від 16.12.2014 р. у справі №902/798/14 скасовано, визнано вимоги ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff» в сумі 46789,87 грн. як заборгованість по виплаті заробітної плати (Т.1, а.с. 54-61).

Постановою Вищого господарського суду України від 02.06.2015р. скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2015 у справі №902/798/14 та ухвалу господарського суду Вінницької області від 16.12.2014 у справі №902/798/14 про відмову в задоволенні заяви, а справу № 902/798/14 передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

Наведені вище обставини справи свідчать про те, що станом на 27 квітня 2015 року, тобто на день прийняття господарським судом Вінницької області рішення у справі №902/246/15, у відповідача була наявна заборгованість зі сплати заробітної плати перед позивачем у сумі 46789, 87 грн.

Окрім того, з урахуванням того факту, що станом на 27 квітня 2014 р. затримка розрахунку складає 92 робочих дні, а середня заробітна плата позивача, виходячи із розміру, встановленого рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року, становить 1398,75грн., позивач звернувся із вимогою про стягнення з відповідача 128 685 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2014 р. по 27.04.2015 р. із розрахунку 1398,75 грн. за кожен день затримки, яка складає 92 робочих дні: грудень -13, січень - 20, лютий -20, березень - 21, квітень - 18.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує наступні положення діючого законодавства у відповідності до фактичних даних у даній справі.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача стягнення 128 685,00 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частин 1, 2 статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до частини 2 статті 47 Кодексу Законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України унормовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За правилами, визначеними статтею 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В силу дії ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 роз'яснено, що в аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів констатує, що в силу дії Закону право працівника на звернення до суду з вимогою про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору, не обмежується будь-яким строком, з огляду на що нарахування всіх виплат здійснюється до моменту фактичного розрахунку з працівником.

При цьому, наявними в матеріалах справи доказами стверджується той факт, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.07.2014р. у справі №753/11485/14ц стягнуто компенсацію за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, який складає 56 робочих днів, у період з 01.05.2014р. по 24.07.2014р., всього в сумі 181 753, 94 грн.

В подальшому, за результатами здійснення судового провадження у справі №902/1547/14, з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_2 139 875 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 25 липня 2014 року по 12 грудня 2014 року.

Доказів на підтвердження фактичного виконання наведених вище судових рішень відповідачем не надано на момент здійснення провадження у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій.

У п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на вказане вище, колегія суддів відзначає, що обставини у даній справі, встановлені наведеними вище судовими рішеннями не потребують доказування, оскільки факт їх наявності встановлений в межах відповідної судової процедури, що не викликає сумнівів в їх достовірності.

Відтак, рішенням по цивільній справі встановлено обставини відносно того, яким був розмір середньоденної заробітної плати позивача для виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, і котра виплачена в розмірі 1 398 гривень 75 копійок.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітньої плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Системний аналіз наведених вище нормативно-правових приписів свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належить йому до виплати у встановленому законом порядку, власником або уповноваженим ним органом, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник наділений можливістю визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як свідчать установлені обставини у даній справі, період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 13.12.2014 р. по 27.04.2015 р. із розрахунку 1398,75 грн. за кожен день затримки, тобто, 92 робочих дні, у зв'язку з чим до стягнення підлягає 128 685 грн. середнього заробітку.

З приводу встановленого факту у даній справі щодо порушення ухвалою суду від 22.07.2014 року провадження у справі №902/798/14 про банкрутство відносно Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff", колегія суддів приймає до уваги окремі положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, згідно з абз. 3, 4 ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру відомості про вимоги щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також про вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, згідно із заявами таких кредиторів та/або даними обліку боржника. Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

З огляду на наведене, колегія суддів приймає до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо підтвердження визнання боржника (відповідача) банкрутом.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зважає й на те, що справа про банкрутство відповідача стосується встановлення факту його неплатоспроможності, і, як наслідок, заявлені вимоги кредиторів до боржника розглядаються у порядку провадження з урахуванням Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання або визнання його банкрутом". При цьому, позивач не позбавлений права заявити в справі про банкрутство свої грошові вимоги про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати.

В той же час, наведене не виключає того правила, що спір у даній справі щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягає вирішенню у порядку позовного провадження поза межами правил, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відтак, безпідставними є твердження скаржника щодо застосування до даних спірних правовідносин положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зокрема, ст. 19 Закону в тій частині, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Між тим, Верховний Суд України, посилаючись на ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі №6-139цс12).

Наведеної правової позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 02.10.2014р. у справі №920/725/13.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, а, відтак, дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи скаржника в частині здійснення судового провадження у справі № 902/798/14 щодо вирішення спірних правовідносин, які склалися між ОСОБА_2 та Дочірнім підприємством "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff", з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 46 789, 87 грн. за період - частина березня та квітень 2014 року. Адже, стягнення заборгованості по заробітній платі у наведений період та у визначеній сумі не відноситься до предмету спору у справі № 902/246/15.

Окрім того, постанова Вищого господарського суду України від 02.06.2015р., якою скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2015 у справі №902/798/14 та ухвалу господарського суду Вінницької області від 16.12.2014 у справі №902/798/14 про відмову в задоволенні заяви, а справу № 902/798/14 передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області, не була прийнята на момент вирішення спору судом першої інстанції у справі № 902/246/15. З огляду на наведене, обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 902/798/14, не існували та, відповідно, не могли бути врахованими при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 27.04.2015р. у справі № 902/246/15. Між тим, виходячи зі змісту постанови ВГСУ від 02.06.2015р., суд касаційної інстанції зазначив, що спір має розглядатися саме в порядку позовного провадження судом, який розглядає справу про банкрутство, тобто поза межами здійснення провадження у справі про банкрутство, проте, не навів жодних застережень щодо невірного розрахунку та розміру заробітної плати позивача.

Твердження скаржника також спростовуються з огляду на наявність преюдиційних фактів, встановлених у порядку ст. 35 ГПК України рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.07.2014р. у справі №753/11485/14-ц та рішенням господарського суду Вінницької області від 27.01.2015р. у справі № 902/1547/14, що набрали законної сили та у відповідності до вимог ч. 5 ст. 124 Конституції України є обов'язковими до виконання на всій території України.

З урахуванням правової позиції скаржника щодо наявності між позивачем та відповідачем спору з приводу розміру заборгованості по заробітній платі, що вирішується у порядку іншого судового провадження, а саме у справі № 902/798/14, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що останній не позбавлений права у порядку ст. ст. 112-114 ГПК України звернутися із заявою про перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Між тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 32, 34 ГПК України на підтвердження факту сплати заробітної плати позивачу.

З огляду на наведені вище висновки, здійснені за результатами апеляційного провадження у даній справі, судова колегія відзначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р. у справі №902/246/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 р. у справі №902/246/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" - без задоволення.

2. Справу №902/246/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.