РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015Справа №910/9449/15
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал

Страхування"

До Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно- страхова

компанія"

3-тя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору,

на стороні відповідача Сотнік Роман Миколайович

Про стягнення 11 515,75 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Євсєєва І.П. - представник (дов. № 221214-06/с від 22.12.2014 р.)

від відповідача не з'явився

від 3-ї особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "Арсенал Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" про стягнення страхового відшкодування, яке було сплачено страхувальнику відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 888/14-Т/ЗП1 від 31.03.2014 р. в розмірі 11 515,75 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що позивачем за договором добровільного страхування наземного транспорту № 888/14-Т/ЗП1 від 31.03.2014 р., внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, було здійснено виплату страхового відшкодування за письмовою заявою страхувальника автомобіля «Volvo», державний номер АР 8500 СІ - Кононенку А.П., а тому позивач відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1187, 1188 ЦК України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки транспортний засіб - автомобіль «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ, за участю якого сталась дорожньо-транспортна пригода, водій якого Сотнік Р.М. є винним у її скоєнні, застрахований у ПрАТ «УОСК» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1573097, позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 11 515,75 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. порушено провадження у справі №910/9449/15-г та призначено справу до розгляду на 19.05.2015 р.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 19.05.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

08.05.2015 р. відділом діловодства суду отримано від позивача заяву про розгляд справи без участі представника.

19.05.2015 р. відділом діловодства суду отримано від відповідача відзив на позов та клопотання про залучення 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору, а саме Сотніка Р.М. - застрахованої у відповідача особи, яка не повідомила відповідача про настання спірної дорожньо-транспортної пригоди.

У судовому засіданні 19.05.2015., розглянувши вказане клопотання відповідача, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сотніка Р.М. з таких підстав.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

З метою з'ясування в повному обсязі всіх обставин справи, а також те, що рішення у справі №910/9449/15-г може у майбутньому вплинути на права та обов'язки Сотніка Р.М. як особи, що, за твердженням позивача є винною у скоєнні ДТП, та особи, що, як зазначає відповідач, не повідомила останнього про ДТП, суд вважає за необхідне залучити Сотніка Р.М. в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Таким чином, клопотання відповідача задоволено.

За таких обставин, у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників сторін, невиконанням вимог ухвали суду, а також у зв'язку з залученням до участі у справі 3-тьої особи, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 15.06.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

Представники відповідача та 3-ої особи в судове засідання 15.06.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник позивача подав суду клопотання про продовження терміну розгляду справи на більш тривалий строк, ніж встановлено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника відповідача та 3-ої особи, невиконанням вимог ухвали суду, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 30.06.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

25.06.2015 р. відділом діловодства суду отримано від позивача додаткові пояснення із викладеними доводами на підтвердження позовних имог.

Представники відповідача та 3-ої особи в судове засідання 30.06.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 30.06.2015 р. та за відсутності представників відповідача та 3-ої особи, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, в судовому засіданні 30.06.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2014 р. між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та Кононенком А.П. (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 888/14-Т/ЗП1 від 31.03.2013 р. (далі - Договір), згідно з яким на страхування був прийнятий автомобіль «Volvo», державний номер АР 8500 СІ.

14.06.2014 р. о 12 год. 15 хв. у м. Запоріжжі по вул. Горького, 109 трапилась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Volvo», державний номер АР 8500 СІ що знаходився під керуванням Кононенка А.П. та транспортного засобу «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ, під керуванням Сотника Р.М. (3-тя особа).

Внаслідок ДТП учасники склали Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, із якого вбачається, що водій транспортного засобу «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ зіткнувся з автомобілем «Volvo», державний номер АР 8500 СІ під час стоянки останнього.

До ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернувся страхувальник із заявою про виплату страхового відшкодування в зв'язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП, що відповідно до умов Договору є страховим випадком.

Відповідно до Калькуляції/Висновку № 88814/З від 26.06.2014 р., вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volvo», державний номер АР 8500 СІ становить 13 527, 73 грн.

04.07.2014 р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на підставі Страхового акту № 888/14-Т/ЗП1-1 від 01.07.2014 р. здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 12 515, 75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14504 від 04.07.2014 р. на суму 10 259, 75 грн. та платіжним дорученням № 14534 від 04.07.2014 р. на суму 2 256, 00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ч. 2 зазначеної статті вказано, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Таким чином, між особою, відповідальною за завдання шкоди, та потерпілою особою виникло зобов'язання з відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача як особи, що виплатила страхувальнику розмір страхового відшкодування за Договором, перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач вважає, що застрахована у відповідача особа є відповідальною за завданий внаслідок ДТП збиток застрахованій у позивача особі, що зокрема підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, складеним учасниками ДТП.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував на те, що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду жодним чином не вказує на вину Сотніка Р.М. як особи-учасника ДТП, водія застрахованого у відповідача транспортного засобу, з урахуванням також того, що підпис на повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду не відповідає дійсному підпису 3-ої особи, а отже підстави для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що Сотнік Р.М. не повідомив відповідача про факт спірного ДТП, а отже шкода в даному випадку повинна відшкодовуватись завдавачем шкоди, тобто самою 3-ою особою.

Також відповідач вважає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження завдання матеріального збитку у заявленому розмірі, оскільки позивач посилається на Калькуляцію/Висновок № 88814/З від 26.06.2014 р., що за своїм змістом не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

За таких обставин, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

3-тя особа у судове засідання не з'явилась, пояснень по суті спору не надала.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що транспортний засіб - автомобіль «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ під час ДТП знаходився під керуванням Сотніка Р.М.

Цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну будь-якою особою внаслідок експлуатації автомобіля «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ була застрахована у ПрАТ «УОСК» на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АІ/1573097).

Зі складеного учасниками ДТП Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що водій транспортного засобу «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ зіткнувся з автомобілем «Volvo», державний номер АР 8500 СІ під час стоянки останнього.

За змістом п. 33.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідний підрозділ МВС України про її настання.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідного підрозділу МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

Як вбачається із Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, останнє підписане обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди та заповнено у відповідності з Інструкцією щодо заповнення Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка затверджена Протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 р. №274/2011 та погоджена Начальником управління державної автомобільної інспекції МВС України.

Отже, суд приходить до висновку, що учасники ДТП скористались своїм правом не звертатись до відповідного підрозділу МВС України та самостійно погодили складення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, у якому фактично визначили, що Сотнік Р.М., як водій застрахованого у відповідача транспортного засобу «ГАЗ» державний реєстраційний № 41513 НЕ, є особою, внаслідок дій якої трапилось зіткнення автомобілів, а отже суд приходить до висновку, що остання є особою, відповідальною за завдану шкоду.

Пунктом 36.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, суд приходить до висновку, відповідач є відповідальною особою за завдані 3-ою особою збитки власнику автомобіля «Volvo», державний номер АР 8500 СІ, відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс № АІ/1573097), а до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Сотніка Р.М. як особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

За договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АІ/1573097) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50 000, 00 грн., франшиза - 1000,00грн.

Відповідно до п. 12.1. статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, враховуючи передбачений полісом АІ/1573097 ліміт відповідальності за шкоду у розмірі 50 000, 00 грн., франшизу у розмірі 1000, 00 грн., розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування - 12 515, 75 грн., то вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми 11 515, 75 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню (12 515, 75 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) - 1000,00 грн. (сума франшизи) = 11 515, 75 грн.).

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Суд зазначає, що з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" від 17.02.2011р. № 3045-VI яким було внесено зміни та доповнення до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що дозволило учасникам дорожнього руху при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за наявності встановлених п. 33.2 ст. 33 наведеного Закону обставин спільно складати повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду ("європротокол") без інформування відповідного підрозділу МВС України про її настання.

На виконання Закону України від 17.02.2011 р. № 3045-VI Моторним (транспортним) страховим бюро України було встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Оформлене у відповідності до такої інструкції учасниками дорожньо-транспортної пригоди повідомлення в силу положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" і є підставою для прийняття страховиком рішення щодо здійснення страхового відшкодування.

При цьому, при оформленні дорожньо-транспортної пригоди у такий спосіб (складення її учасниками європротоколу без виклику відповідного підрозділу МВС України) не складається постанова про адміністративне правопорушення та не направляються матеріали дорожньо-транспортної пригоди до суду для притягнення відповідальної за вчинення такої пригоди особи до відповідальності.

Тобто, фактично вказаним законом унеможливлюється існування відповідних судових рішень (про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності), які б встановлювали вину учасника дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, наведені обставини не можуть бути підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки матеріалами справи підтверджується відповідальність відповідача як страховика 3-ої особи за завдану останньою шкоду.

Окрім того, стосовно тверджень відповідача про невідповідність підпису застрахованої особи - Сотніка Р.М. на Повідомлені про дорожньо-транспортну пригоду, то суд зазначає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено таку невідповідність, а отже з урахуванням того, що Сотнік Р.М. залучений до участі у справі в якості 3-ої особи, однак жодних пояснень з цього приводу не надав, такі доводи відповідача судом не приймаються.

Щодо тверджень відповідача про те, що його страхувальник Сотнік Р.М., не повідомив його про настання страхового випадку у порядку, передбаченому п.33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то вказана норма не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум коштів у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Підпунктом ґ) п. 38.1 ст.38 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених законом. Тобто зазначена стаття передбачає наявність у страховика права на пред'явлення регресного позову, а не відсутність цього права.

Стосовно заперечень відповідача щодо невірного розрахунку розміру страхового відшкодування, розрахованого в межах фактичних витрат, без відповідного розрахунку експерта, суд зазначає, що відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України, висновки якого викладені у постанові від 15.04.2015 р.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищенаведене, станом на день вирішення спору, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 11 515, 75 грн., а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 1827,00 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 145, ідентифікаційний код 23734213) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154, ідентифікаційний код 33908322) шкоду в розмірі 11 515 (одинадцять тисяч п'ятсот п'ятнадцять) грн. 75 коп. та судовий збір в розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 06.07.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева