РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2015Справа №910/10604/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Сєверодонецьке науково-виробниче об'єднання "Імпульс"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про внесення змін до договору

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

Від позивача: Юрченко О.А. (представник за довіреністю);

Від відповідача: Клименко Н.С. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 07 липня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке науково-виробниче об'єднання "Імпульс", 24 квітня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 23.04.2015 року до відповідача, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", про внесення змін до договору.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для внесення змін до договору поставки № 572/53-129-01-14-00344 від 05.12.2014 року у відповідності до приписів ст. 652 ЦК України, у зв'язку із істотною зміною обставин.

Ухвалою суду від 29.04.2015 року (Суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/10604/15 та призначено розгляд справи на 26.05.2015 року.

В судовому засіданні 26.05.2015 року представник позивача надав заяву про забезпечення позовних вимог шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, направлені на приймання від позивача системи віброшумової діагностики реакторної установки, а також заборони позивачу вчиняти дії, що стосуються предмету спору - здійснювати поставку системи віброшумової діагностики реакторної установки.

Також в судовому засіданні 26.05.2015 року представником позивача було надано заяву про збільшення позову, пояснення до позову у справі, а також інші документи, які було долучено до матеріалів справи. Представник відповідача в судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву в судовому засіданні 26.05.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2015 року розгляд справи відкладено до 16.06.2015 року.

Через відділ діловодства суду 12.06.2015 р. від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яку було долучено до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 15.06.2015 р. від позивача надійшли пояснення у справі, які було долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.06.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги, подав письмові пояснення та клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Представник відповідача в судовому засіданні 16.06.2015 року заперечив проти позову та дав пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено до 07.07.2015 року.

В судовому засіданні 07.07.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги, подав письмове пояснення, яке було долучено судом до матеріалів справи. Представник відповідача в судовому засіданні 07.07.2015 року заперечив проти позову та дав пояснення по суті спору. Судом відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2014 року між Приватним акціонерним товариством "Сєверодонецьке науково-виробниче об'єднання "Імпульс" (надалі - позивач, постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 572/53-129-01-14-00344 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується, в порядку та на умовах, визначених у договорі виготовити та поставити систему віброшумової діагностики реакторної установки для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти та оплатити продукцію.

Відповідно до п. 3.1. Договору, сума договору становить 29 058 000,00 грн. (двадцять дев'ять мільйонів п'ятдесят вісім тисяч гривень), в т.ч. ПДВ 20% - 4 843 000,00 грн.

14 квітня 2014 року на адресу відповідача позивачем був направлений лист № 792/43 щодо внесення змін до умов договору шляхом укладення Додаткової угоди № 2 до Договору поставки, у зв'язку з настанням обставин, які істотно змінилися. Спір виник у звязку з відмовою відповідача вносити зміни до Договору на підставі зростання вартості інфляції.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що на час укладення договору сторони не передбачали, що обставини та умови виконання договору зміняться настільки, що виконання договору на визначених ними умовах не буде можливим. Якби сторони могли передбачити істотну зміну обставин (значне подорожчання комплектуючих через зростання курсу іноземних валют) сторони б не уклали спірний договір або уклали його на інших умовах.

Позивач стверджує, що відповідно до даних НБУ за період з липня 2014 року по січень 2015 року індекс інфляції складав в середньому 103,5% на місяць і досягнув піку в березні 2015 року 110,8%, що призвело до негативних економічних наслідків для постачальника. Позивач зауважив, що зазнав втрат від інфляції на суму 6 973 920,00 грн.

Відповідач в своєму відзиві зазначив, що внесення змін до договору є правом, а не обов'язком, тобто відповідні зміни повинні вноситися за умови взаємної згоди сторін. Окрім того, відповідач наголошує на тому, що пропозицію про укладення додаткової угоди № 2 до Договору було направлено на його адресу 14.04.2015 року, а отримано ним 15.04.2015 року, тобто останній строк відповідача для надання відповіді - 05.05.2015 року, хоча позивач 24.04.2015 року подав позовну заяву до суду, що свідчить про те, що позивачем не було дотримано вимог ст. 188 Господарського кодексу України, чим самим порушив право відповідача.

Розглянувши подану Приватним акціонерним товариством "Сєверодонецьке науково-виробниче об'єднання «Імпульс» заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як встановлено судом, позивач подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, направлені на приймання від позивача системи віброшумової діагностики реакторної установки, а також заборони позивачу вчиняти дії, що стосуються предмету спору - здійснювати поставку системи віброшумової діагностики реакторної установки, тобто шляхом заборони позивачу та відповідачу виконувати вимоги укладеного між сторонами договору поставки, обґрунтував наявністю обставин, що можуть зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому, доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, позивач суду не надав.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, направлені на приймання від позивача системи віброшумової діагностики реакторної установки, а також заборони позивачу вчиняти дії, що стосуються предмету спору - здійснювати поставку системи віброшумової діагностики реакторної установки, та вважає за необхідне відмовити в її задоволенні.

Оцінивши в матеріалах справи документи та докази, господарський суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю юридичною природою є договором поставки та договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Умовами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З положень ст. 527 Цивільного кодексу України випливає, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено у частині першій статті 651 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Суттєвою зміною обставин в розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України є непередбачена зміна зовнішніх обставин, яка не залежить від волі сторін. При цьому обставини повинні змінитись настільки, що якби сторони могли це передбачити , вони не уклали би такий договір або уклали би його на інших умовах.

Разом з цим, при наявності суттєвої зміни обставин, зміна договору за рішенням суду допускається лише у виключних випадках. Для цього, крім наявності чотирьох умов передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, необхідна наявність, ще однієї з двох умов: розірвання договору суперечить громадським інтересам, або потягне для сторін збитки, що значно перевищують витрати необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Як вбачається з умов Постанови Верховного суду України від 27.02.2012 за № 3-9гс12, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України при істотній зміні обставин.

Таким чином, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно.

Відповідно при зверненні з вимогами про зміну умов Договору, на підставі статті 652 Цивільного кодексу України на позивача покладається, у відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Наявності усіх чотирьох умов, необхідних для зміни Договору, у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, Позивачем не доведено.

Суд відзначає, що настання зазначених у Договорі обставин непереборної сили (форс-мажору) Позивачем у визначеному Сторонами порядку не підтверджено.

Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 15 липня 2014 за №40(3), не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) фінансова та економічна криза, дефолт, зростання офіційного та комерційного курсі в іноземної валюти до національної валюти, недодержання/порушення своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.

За визначенням наведеним у ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, відповідно погіршення становища товариства внаслідок необхідності виконання договірних зобов'язань через підвищення курсу іноземних валют та в умовах фінансової кризи, не є підставою вважати, що зміна обставин про яку зазначає Позивач, зумовлена причинами, які останнім не могли бути усунуті після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися.

Зміна курсу долару США та Євро по відношенні до гривні не свідчить про істотну зміну обставин в розумінні положень ст. 652 Цивільного кодексу України відносно спірного Договору.

Аналогічна правова позиція була висловлена в Постанові Вищого господарського суду України від 21.01.2015 у справі № 910/14689/14.

Також суд зазначає, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком сторін договору, а тому ці обставини не можуть вважатися підставами для зміни або розірвання договору

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 за №496 встановлено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний Договір, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення Договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем не доведено, що сторони при укладенні спірного Договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція також викладена у Постановах Верховного Суду України від 21.04.2010, від 26.05.2010 (справа № 6-3821св10).

Отже, при укладенні спірного Договору та беручи на себе певні зобов'язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до іноземних валют не є незмінним. А відтак, наявність усіх обов'язкових умов для зміни Договору, передбачених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, відсутня.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 13.07.2015 року.

Суддя О.С. Комарова