ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 р. Справа № 909/475/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовська Л. М. , при секретарі судового засідання Дребот Н. Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Гоголя Віталія Мирославовича, вул. І.Франка,36/27, м. Івано-Франківськ, 76018;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дожук Ірини Ярославівни, вул. Чорновола,34а/4, м. Івано-Франківськ, 76000;

про визнання права власності і виділення в натурі частки з спільної часткової власності;

за участю представників сторін:

Від позивача: не з'явились.

Від відповідача: Широких Ю.В. - адвокат, (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №435 від 10.10.2002), Дожук І. Я. - фізична особа-підприємець, паспорт серія СС- №955796 від 08.06.2000); Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (серія АА № 179340 від 04.03.2013).

ВСТАНОВИВ: Фізична особа - підприємець Гоголь Віталій Мирославович звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Дожук Ірини Ярославівни про визнання права власності і виділення в натурі частки з спільної часткової власності.

21.05.2015 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог (вх.№ 7896/15) в якій просить: визнати право власності на частку у спільній частковій власності майна створеного і придбаного в процесі спільної діяльності відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 (згідно переліку - додаток 5) та виділити її в натурі; визнати право власності на майно (згідно переліку - додаток 4 ) та витребувати його з чужого незаконного володіння.

В судове засідання 06.07.15 представник позивача не з'явився, направив суду заяву (вх.№10251/15 від 06.07.15) про відкладення розгляду справи у зв'язку з відпусткою представника позивача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно умов п. 8 договору простого товариства від 01.07.14, внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності визначається додатками до договору, складає їх спільну часткову власність пропорційно розміру часток. Сторонами так і не було підписано додатків до договору, однак позивачем внесено майно згідно додатку №4, №5. 04.04.15 позивачем вилучено майно, що належить позивачу на праві власності (згідно додатку №4, №5).

Вказані обставини спричинили звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільній частковій власності майна створеного і придбаного в процесі спільної діяльності відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 (згідно переліку - додаток №5) та виділити її в натурі; визнання права власності на майно (згідно переліку - додаток №4) та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просить суд в позові відмовити.

У відзиві на позовну заяву від 19.06.15 (9593/15 від 19.06.15) зазначає про те, що позивач не надав суду належним чином оформлений додаток до договору, з якого би вбачалось, яке індивідуалізоване майно, що позивач вважає спільною власністю, було внесене сторонами і є їхньою спільною частковою власністю.

Щодо поданої позивачем заяви про відкладення розгляду справи, суд зазначає про те, що учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК).

При цьому, суд зазначає про те, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Пунктом 20.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" 24.10.2011 №10, роз'яснено, що статтею 16 ГПК встановлено виключну підсудність справ господарському суду у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном; такі справи розглядаються за місцезнаходженням майна.

Місцезнаходження майна має бути підтверджено документально. У разі неможливості подання позивачем такого підтвердження, підсудність справи визначається на загальних підставах, тобто згідно зі статтею 15 ГПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ГПК, справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Враховуючи те, що місцезнаходження майна станом на день розгляду справи не встановлене, підсудність справи визначається на загальних підставах, виходячи з місцезнаходження відповідача.

Також суд зазначає про те, що договір простого товариства від 01.07.2014 містить третейське застереження (пункт 10.5), відповідно до якого всі спори, що можуть виникнути між сторонами з умов цього договору, підлягають вирішенню постійнодіючим третейським судом при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація" (м.Львів), якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів. У відзиві на позов відповідач зазначив про те, що не заперечує проти розгляду спору господарським судом. Таким чином, розгляд спору здійснюється за правилами господарського процесуального законодавства.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача та його представника, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між фізичною особою-підприємцем Гоголем Віталієм Мирославовичем (позивачем) як ліцензіаром та фізичною особою-підприємцем Дожук Іриною Ярославівною (відповідачем) як ліцензіатом 03.03.2013 укладено Ліцензійний договір №5.

Відповідно до п.3.1 Ліцензійного договору ліцензіар (позивач) зобов'язується надати ліцензіату (відповідачу) для здійснення ним Бізнесу у Закладі та на визначених у цьому Договорі умовах Ліцензію, а ліцензіат роялті за надану Ліцензію. Як випливає із положень розділу 1 Ліцензійного договору під терміном "Заклад" (з врахуванням інших термінів, вказаних у цьому розділі) сторони розуміють фірмовий ресторан швидкого обслуговування під торгівельним знаком "Best Burger", який обладнаний та діє згідно Стандартів та Системи (спеціально розроблена ліцензіаром інформація по веденню бізнесу, що є конфіденційною інформацією) і призначений для надання Послуг (реалізації товарів, розроблених і затверджених ліцензіаром). Заклад займає площу 330 кв.м. та знаходиться за адресою: Україна, 58000, м.Чернівці, вул. Червоноармійська, 71, ТЦ "Майдан", третій поверх (далі - Заклад).

На підставі укладеного Ліцензійного договору, 01.07.14 між фізичною особою-підприємцем Гоголем Віталієм Мирославовичем (позивачем) та фізичною особою-підприємцем Дожук Іриною Ярославівною (відповідачем) укладено договір простого товариства.

Згідно п. 2.1. договору, сторони за договором зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління), спільно вести Бізнес у Закладі зі сфери надання послуг у формі просту товариства без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарем, цілей: отримання та розподілу прибутку; збільшення обсягу реалізації Послуг; збільшення щомісячного чистого доходу; якісного обслуговування споживачів; створення позитивного іміджу Торговельного знаку.

Згідно умов договору, Заклад - фірмовий ресторан швидкого обслуговування під Торговельним знаком, який обладнаний та діє згідно Стандартів і призначений для надання Послуг згідно Ліцензійного договору. Адреса Закладу-Україна, 58000, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 71, ТЦ "Майдан".

Відповідно до п. 8.1. договору, внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності визначається додатками до даного договору, вироблена у результаті спільної діяльності продукція, а також інше майно, створене або придбане сторонами в результаті діяльності простого товариства, складає їх спільну часткову власність пропорційно розміру часток (внесків) згідно Розділу 7 даного Договору. Внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності, використовується в інтересах простого товариства та не є їхнім спільним частковим майном.

Пунктом 8.2. договору визначено, що спільне майно сторін визначається окремим додатком до договору.

Згідно положень ст. 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно ст. 1133 Цивільного кодексу України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1134 Цивільного кодексу України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Пунктами 8.1., 8.2. договору передбачено, що внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності визначається додатками до даного договору. Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, додатки до договору якими було б визначено перелік майна, яке вноситься для здійснення спільної діяльності, сторонами не сформовано та не підписано.

При цьому, позивачем надано суду складені в односторонньому порядку акт №1 від 04.05.15 та №2 від 04.05.15 з переліком майна, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності та яке, як зазначає позивач, було самовільно вилучене відповідачем.

Як вказує позивач, у відповідності до умов Ліцензійного договору №5 від 03.03.2013 р. відповідач зобов'язаний був закупити у позивача предмети інтер'єру та фірмового стилю Торговельного знаку, необхідні для оздоблення Закладу і ведення Бізнесу і меню-борди та рекламні вивіски.

Позивач зазначає, що з метою реалізації зазначених умов Ліцензійного договору позивачем було отримано рахунок №101 від 19 грудня 2012 року від підприємця Когуч Г.В. на рекламне оснащення Закладу і комплектуючі для меблів, виготовлених з дотриманням фірмового стилю Торговельного знаку на суму 111654 грн. Позивач вказує, що оплата за вказане майно здійснена частково обома сторонами, зокрема позивач оплатив 46624 грн. згідно рахунку-договору №РЦ-0000456 від 25.03.13 р., платіжного доручення №217 від 25.03.13, товарного чеку від 09.04.13, від 16.04.13.

З такими твердженнями позивача суд не погоджується, оскільки як вбачається з рахунку №101 від 19.12.12 р., він був виписаний до укладення між сторонами ліцензійного договору №5 від 03.03.13 р. та договору простого товариства від 01.07.14 р.

Позивачем надано суду ряд документів (акти, рахунки, видаткові накладні, товарні чеки), на які вказує позивач, як на докази підтвердження факту набуття у власність відповідного майна.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів які б свідчили про внесення придбаного позивачем майна у спільну діяльність простого товариства. Враховуючи те, що додаток до договору простого товариства сторонами не підписано, встановити яке саме індивідуально визначене майно було внесено позивачем та чи було таке майно внесено, не представляється за можливе.

Щодо поданих позивачем відео- та фото- матеріалів, як доказів на підтвердження незаконного заволодіння відповідачем майном, що належить до спільної часткової власності, суд зазначає наступне.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За правилами ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

В процесі дослідження доказів у справі судом надано технічну можливість сторонам продемонструвати та відтворити відеозаписи та фотоматеріали, які надані позивачем на підтвердження своєї позиції.

За правилами, що встановлені ст.35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

При демонстрації відеозапису з камер спостереження та фотоматеріалів, які надані позивачем, неможливо ідентифікувати приміщення, в якому відбувається зйомка, майно, осіб, присутніх у приміщенні, чи трактувати дії, які вони вчиняють. Відповідач не підтвердив обставини, на які посилався позивач при демонстрації фото- та відеозапису.

За таких обставин, зважаючи на те, що сторони не довели достовірності наданих ними записів, взаємно заперечували стосовно обставин, на підтвердження яких надано ці записи, суд при прийнятті рішення не приймає до уваги вказані фото- та відеозаписи, оскільки вони є неналежними доказами у розумінні ст.34 ГПК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені судом обставини справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт внесення майна згідно договору простого товариства від 01.07.14 р.

Враховуючи вказане, суд дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог та їх безпідставність, а отже відсутність правових підстав для їх задоволення.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1132 - 1134 Цивільного кодексу України, ст. ст. 32-35, 43, 49, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у позові фізичної особи-підприємця Гоголя Віталія Мирославовича до фізичної особи-підприємця Дожук Ірини Ярославівни про визнання права власності на частку у спільній частковій власності майна створеного і придбаного в процесі спільної діяльності відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 (згідно переліку - додаток 5) та виділити її в натурі; визнання права власності на майно (згідно переліку - додаток 4 ) та витребування його з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.07.15

Суддя Неверовська Л. М.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Озарко Л. Р. 13.07.15