РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/1059/15-г

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "БАКАРДІ-МАРТІНІ ЮКРЕЙН" (вул. Кловський узвіз, 7-А, 3-й поверх, м. Київ, 01021; вул. Паньківська, 5, 5-й поверх, м. Київ, 01033)

до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" (вул. Маршала Малиновського, 114, м. Дніпропетровськ, 49022)

про визнання договору частково недійсним

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Цюкало Ю.В.

Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Архипов О.В. -представник, довіреність №33 від 31.12.2014

від відповідача: Олексіюк М.В. - представник, довіреність б/н від 15.10.2014

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БАКАРДІ-МАРТІНІ ЮКРЕЙН" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" про визнання недійсними пункту 2.1. Договору №БМ10/2013 від 21 жовтня 2013 та пункту 3 Додатку №3 до Договору №БМ10/2013 від 21 жовтня 2013, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 2436,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що положення Договору поставки № БМ 10/2013 від 21 жовтня 2013 не містять істотної умови договору - кількості товару, а також порушують права позивача відносно можливості волевиявлення щодо відмови від замовлення відповідача, що ставить його у нерівне становище по відношенню до відповідача при виконанні договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2015 порушено провадження у справі № 910/1059/15-г та призначено справу до розгляду на 18.02.2015р..

У судових засіданнях 18.02.15р. та 12.03.15р. оголошувались перерви до 12.03.15р. та 23.03.15р. відповідно.

Ухвалою суду від 23.03.2015р. враховуючи категорію та складність, призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року справу № 910/1059/15-г передано для розгляду колегії суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Цюкало Ю.В., Спичак О.М..

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.03.15 справу № 910/1059/15-г прийнято до розгляду колегією суддів у складі: Селівона А.М. (головуючий), Цюкало Ю.В., Спичак О.М. та призначено до розгляду на 16.04.15р..

16.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 17.04.2015 та 30.04.15 р. розгляд справи відкладено на 30.04.15р. та 21.05.15 р. відповідно.

В судовому засіданні з 21.05.15 р. по 27.05.15 р. оголошувалась перерва.

У судові засідання 21.05.15 р. та 27.05.15 р. з'явились уповноважені представники сторін.

До початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду 17.02.2015 представником позивача подано додаткові пояснення б/н від 17.02.2015, в яких позивач зазначає, зокрема, про розірвання спірного договору з 01 січня 2015 р. на підставі відповідного повідомлення позивача у відповідності до умов п.11.1 Протоколу розбіжностей до Договору поставки № БМ 10/2013. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Представником відповідача через канцелярію суду до початку судового засідання 18.02.15 р. поданий відзив на позовну заяву б/н від 18.02.15 р., в кому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність на момент подання позовної заяви правовідносин між сторонами внаслідок розірвання договору № БМ 10/2013 від 21.11.13 р. згідно листа позивача від 21.11.14 р. № 438 з 01 січня 2015 р.. Крім того, відповідач зазначає про дотримання сторонами при укладення спірного договору всіх необхідних умов та передбаченого законодавством порядку його укладення, при цьому сторони у відповідності до ст. 669 Цивільного кодексу України досягли згоди та погодили, що кількість товару, яка має бути поставлена на адресу відповідача, визначається у замовленні на поставку товару, умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі - продажу порядку визначення цієї кількості. Також за твердженнями відповідача п.3 додатку № 2 до Договору не суперечить законодавству України, його умови погоджені сторонами на стадії укладення спірного договору та не є такими, що не давали позивачу змоги виконувати зобов'язання з прийняття замовлень від відповідача та поставки за ними товару. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.02.2015 представником позивача подані додаткові пояснення стосовно територіальної підсудності спору б/н від 18.02.2015, які судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 12.03.15 р. через канцелярію суду представником позивача подані додаткові пояснення б/н від 11.03.15 р., в яких позивач підтримав позовні вимоги, зазначив про безпідставність заперечень відповідача та зауважив про існування між сторонами правовідносин, які виникли під час дії спірного Договору, зокрема, з підстав виконавчого провадження щодо зобов'язання позивача поставити товар, оплати пені та судового збору. Також позивач зазначив, що положення ч. 2 ст. 669 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки відсутній порядок визначення кількості товару, натомість має місце безпідставне набуття покупцем можливості визначати істотну умову договору в одноосібному порядку. Додаткові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 12.03.15 р. через канцелярію суду представником позивача подана заява б/н від 11.03.15 р. про уточнення позовних вимог, яка долучена судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.03.15 р. представником позивача подано заяву б/н від 12.03.15 р. про відмову від заяви про уточнення позовних вимог.

В судовому засіданні 12.03.15 р. за результатами розгляду заяви представника позивача б/н від 12.03.15 р. вказану заяву судом задоволено, заяву про уточнення позовних вимог залишено без розгляду та спір вирішується без урахування заяви б/н від 11.03.15 р..

Через канцелярію суду до початку судового засідання 23.03.15 р. представником відповідача подано додаткові пояснення б/н від 17.03.15р., в яких відповідач зазначив, що у справі № 910/5107/14 надавалась оцінка факту порушення товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" прав Товариства з обмеженою відповідальністю "БАКАРДІ-МАРТІНІ ЮКРЕЙН" відповідно до умов укладеного договору поставки від 21.10.13 р. № БМ 10/2013, а саме обмеження волевиявлення позивача при прийняття замовлення. Додаткові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 30.04.15 р. представником позивача через канцелярію суду подані пояснення б/н від 16.04.2015 та клопотання б/н від 08.04.2015, які долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 30.04.15 р. через канцелярію суду представником відповідача подано пояснення б/н від 10.04.2015, в яких відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі та зазначає, що посилання позивача як на підставу правомірності своєї бездіяльності щодо обов'язку поставки товару за замовленням на відсутність з його боку згоди на виконання замовлень не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки таким чином позивачем ставиться питання про фактичне виконання умов договору поставки від 21.10.13 р. № БМ 10/2013. В той же час питання виконання умов договору розглядалось у справі № 910/5107/14 та не може бути предметом розгляду у дані справі, оскільки позивачем ставиться питання про недійсність окремих положень договору, а не про права та обов'язки на стадії виконання договору. Додаткові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 21.05.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано письмове клопотання б/н від 19.05.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено ,документи до матеріалів справи долучені.

Також до початку судового засідання 27.05.15 р. через канцелярію суду представником позивача подані додаткові пояснення б/н від 27.05.15 р., в яких позивач надає описання та розшифрування замовлень на поставку, повідомлень про відвантаження, отриманих в системі EDI, а також повідомляє, що позивач доводив до відмова відповідача факт зменшення обсягу потравки шляхом попереднього направлення повідомлень про відвантаження товару на меншу кількість, що було єдиним способом комунікації сторін за договором. Додаткові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників позивача і відповідача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу колегії суддів представниками сторін не заявлено.

Представник позивача в судових засіданнях 12.03.15 р., 23.03.15 р., 30.04.15 р. 21.05.15 р. та 27.05.15 р.р. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях по справі.

Представник відповідача в судових засіданнях 12.03.15 р., 23.03.15 р., 21.05.15 р. та 27.05.15 р. підтримав заперечення проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та доповненнях до відзиву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

21 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бакарді-Мартіні Юкрейн» («постачальник», позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» («покупець», відповідач) укладено Договір поставки № БМ 10/2013 (договір).

Окрім того, 21.10.2013 р. між сторонами підписано протокол розбіжностей до договору.

Відповідно до п. 1.1 протоколу розбіжностей до договору товар поставляється постачальником окремими партіями відповідно до замовлень на поставку; постачальник зобов'язується приймати від покупця замовлення на поставку товару та здійснювати поставку товару за адресами, в кількості та на дату, зазначені в заявці, своїми транспортними засобами та за свій рахунок, відповідно до графіку поставок, затвердженого Додатком № 8.

Найменування, асортимент та ціна товару зазначається у додатку №1, який є невід'ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Розділами 2-11 договору та протоколом розбіжностей сторони визначили умови та порядок поставки, порядок приймання товару, якість товару, тару та упаковку, ціну товару та порядок розрахунків, умови та порядок повернення товару, відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 11.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.13 року. У випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення договору жодна із сторін в письмовій формі не звернеться з проханням про його розірвання, договір автоматично пролонгується на кожний наступний рік.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 2.1 договору товар поставляється позивачем окремими партіями у відповідності з замовленнями на поставку. Постачальник зобов'язується приймати від відповідача замовлення на поставку товару та здійснювати поставку за адресами, в кількості і на дату, зазначені в замовленні, своїми транспортними засобами і за свій рахунок. У випадку підписання сторонами графіку поставок, строки поставки визначаються відповідно до погодженого графіку.

Додатком № 2 до договору сторони визначили порядок направлення і прийняття заявок на поставку шляхом EDI (електронні повідомлення на базі платформи електронної комерції).

Відповідно до п. 3 додатку 2 до договору замовлення вважається прийнятим до виконання, а постачальник гарантує його виконання з моменту доставки замовлення постачальнику. Моментом доставки вважається момент отримання відповідачем повідомлення про доставку на поштовий ящик постачальника. Повідомлення про доставку замовлення формується і направляється платформою автоматично.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вважаючи п. 2.1 договору та п. 3 додатку 2 до договору такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, а саме, посилаючись на той факт, що зазначені пункти договору не встановлюють кількість товару, позбавляють позивача права на волевиявлення щодо такої істотної умови поставки, як кількість товару, реалізувати право щодо розгляду отриманих замовлень, не надають позивачу можливості відмовитися від поставки, чим, на думку останнього, суперечать вимогам ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України, а також посилаючись на невідповідність зазначених положень договору вимогам ст. 266 ГК України, ч. 2 ст. 669 ЦК України є підставою для визнання зазначених пунктів договору недійсними.

Судом роз'яснюється, що приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідні для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, вирішуючи спори про визнання угод недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильно вирішення спору.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст.627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 2 статті 265 передбачено, що договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Статтею 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначена родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Дослідивши зміст ст. 266 ГК України та ст. 669 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити, що дані норми встановлюють право, а не обов'язок сторін узгодити між собою загальну кількість товарів, що становитимуть предмет договору поставки, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатуру) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами.

Шляхи визначення такої істотної умови договору як кількість товарів є диспозитивною нормою і закріплюється у договорі за згодою сторін (взаємною домовленістю) на їх власний розсуд, виходячи з конкретних обставин справи - у договорі або в окремих специфікаціях до договору.

Зазначене право сторін законом може бути обмежено, у випадку, якщо це стосується поставки на підставі державного замовлення, водночас в даному випадку сторони здійснювали поставку товарів на підставі договору поставки на загальних умовах.

Належні до поставки товари визначаються в договорі на основі замовлення покупця та погоджуються у специфікації.

Чинним законодавством не визначено поняття специфікації, водночас відповідно до звичаїв ділового обороту під специфікацією розуміють технічний документ, що включає назву частин, вузлів і деталей будь-якого виробу, вказує їх кількість, матеріал, вагу та інші дані.

Визначення кількості товарів по кожній окремій партії спричинене тим, що сторони не можуть заздалегідь передбачити конкретну кількість товару на відповідний період часу на день підписання договору, у зв'язку з чим ст. 266 ГК України та ст. 669 ЦК України передбачають право замовників (покупців) визначити істотну умову договору поставки щодо кількості товарів шляхом підписання відповідних специфікацій до договору з конкретною кількістю товарів.

Чинне законодавство України не забороняє сторонам узгоджувати декілька специфікацій до одного й того ж договору поставки.

Дослідивши зміст долучених до матеріалів справи специфікацій судом встановлено, що зазначені документи мають всі необхідні реквізити для поставки відповідної партії товару - артикул, штрих-код, найменування товару, виробник, країна виробника, кількість виміру, кількість в упаковці та ціна.

Посилання позивача на те, що договір та укладені до нього специфікації не встановлюють кількість товару, яка визначається у замовленнях на поставку спростовується змістом специфікацій та умовами договору.

Окрім цього, згідно з п. 2.2 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, замовлення передаються покупцем нарочно, електронним зв'язком. При використанні сторонами передачі замовлення шляхом передачі електронного повідомлення (EDI-документа) через платформу електронної комерції "Комарх" сторони підписують Додаток № 2. Замовлення має містити наступну інформацію: номер та дату замовлення, номер та дату договору, найменування постачальника, найменування покупця, асортимент товару (штрих-код або артикул), кількість та ціну товару, дату доставки товару постачальником на склад або магазин, зазначений покупцем.

Відповідно до п. 2.3 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, замовлення на поставку товару направляється постачальнику не менш як за 48 годин до поставки з повідомленням про отримання. Зразок замовлення на поставку з повідомленням про отримання міститься в Додатку № 3 до даного Договору. Список представників постачальника, відповідальних за приймання замовлень та відправку повідомлень про отримання, їх контактні телефони, зазначаються в Додатку № 4 до даного Договору. В разі зміни представників, відповідальних за приймання замовлень та відправлення повідомлень про отримання, постачальник зобов'язаний повідомити про це покупця, про що сторонами підписується Додаток № 4 в новій редакції.

Відповідно до п. 2.4 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, повідомлення про отримання направляється покупцю по e-mail. Отримання такого повідомлення вважається підтвердженням отримання замовлення постачальником. Постачальник гарантує виконання прийнятого замовлення та зобов'язується поставити товар в кількості та у строки, зазначені покупцем в замовленні. Якщо постачальник не направляє повідомлення про отримання замовлення, така бездіяльність оцінюється як одностороння відмова від виконання договору. В такому випадку покупець має право не приймати товар, поставлений за таким замовленням на поставку, та не несе відповідальності за несвоєчасне приймання товару та розвантаження автотранспорту постачальника.

Згідно з п. 2.8 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, постачальник зобов'язаний не менш як за 14 календарних днів повідомити покупця про неможливість поставляти товар, зазначений у специфікації. В іншому випадку постачальник несе відповідальність за прострочення поставки товару та недопоставку товару відповідно до умов Договору та чинного законодавства.

Сторони підписали специфікації від 21.11.2013 р., 19.11.2013 р. до Договору, якими визначили асортимент товарів та їх вартість.

Також сторони підписали Додаток № 2 до Договору "Порядок направлення та прийняття замовлень на поставу шляхом EDI" (далі - Порядок), яким визначили, що замовлення на поставку передаються покупцем постачальнику у формі електронного повідомлення (EDI-документу) через платформу електронної комерції (п. 1 Порядку).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що замовлення вважається прийнятим до виконання і постачальник гарантує його виконання з моменту доставки замовлення на поштову скриньку постачальника. Моментом доставки замовлення вважається момент отримання покупцем повідомлення про доставку замовлення на поштову скриньку постачальника. Повідомлення про доставку замовлення формується та направляється платформою автоматично.

Згідно з п. 6 Порядку постачальник зобов'язується забезпечити безперервний (щоденний) контроль за неухильним та своєчасним отриманням і виконанням замовлень, що надходять від покупця. При цьому постачальник бере на себе всі ризики, пов'язані з діями (бездіяльністю) його персоналу (представників), які призвели до неналежного (в т.ч. несвоєчасного) виконання замовлення покупця.

Відповідно до п. 7 Порядку у випадку виникнення обставин, які перешкоджають своєчасному прийняттю замовлень покупця (відсутність електричної енергії, технічна несправність обладнання) постачальник протягом 1 години з моменту їх виникнення має повідомити про це покупця будь-яким доступним способом. В іншому випадку постачальник не може посилатись на дані обставини як на підстави для звільнення його від відповідальності за неналежне, в т.ч. несвоєчасне виконання замовлень покупця.

У випадку виникнення між сторонами суперечок щодо факту та/або часу доставки замовлення постачальнику, факт та/або час доставки замовлення визначаються на підставі даних, наданих адміністратором (держателем) платформи. Повідомлення адміністратора (держателя) платформи EDI про направлення та доставку замовлення має повну юридичну силу та може надаватись покупцем суду в якості належного доказу направлення покупцем та прийняття замовлення постачальником (п. 8 Порядку).

Відповідно до ст. 671 ЦК України якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Як визначено частиною 2 ст. 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Як зазначалось вище, сторони підписали Додаток № 2 до Договору "Порядок направлення та прийняття замовлень на поставу шляхом EDI", яким визначили, що замовлення на поставку передаються покупцем постачальнику у формі електронного повідомлення (EDI-документу) через платформу електронної комерції (п. 1 Порядку).

Отже, зі змісту вказаних положень Порядку направлення та прийняття замовлень на поставку шляхом EDI вбачається, що сторони погодили: направлені позивачем як покупцем замовлення приймаються шляхом формування платформою EDI автоматично повідомлення про його доставку.

Враховуючи викладене судом встановлено, що сторонами у договорі визначено порядок здійснення позивачем відповідних дій у випадку неможливості отримання та виконання замовлення, у зв'язку з чим посилання позивача є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Також необґрунтованими є посилання на позбавлення позивача волевиявлення при прийнятті замовлення до виконання, оскільки відповідно до п. 2.8 Договору, в редакції протоколу розбіжностей, сторони передбачили відповідний порядок дій у випадку неможливості поставки товару за замовленням.

Таким чином, позивач мав право відмовитись від поставки замовленого товару шляхом направлення повідомлення про неможливість виконання зобов'язання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що обставинам щодо безпідставності та необґрунтованості посилань позивача на обмеженість його прав та невідповідність умов договору чинному законодавству вже надавалась оцінка суду, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 15.12.14 р. у справі № 910/5107/14.

Розглянувши позивні вимоги щодо відсутності в Договорі обмежень кількості товару для замовлення, що на думку позивача також порушує його права, суд звертає увагу на той факт, що в протоколі розбіжностей до договору позивач при підписанні і договору, і протоколу не заперечив проти прийнятих умов і не запропонував відповідачу ані в момент підписання договору, ні в момент його виконання виокремити відповідний граничний обсяг кількості товару у замовленні на добу або визначити відповідний порядок дій залежно від певної кількості товарів шляхом внесення відповідних змін до договору, чим підтвердив свою готовність виконати необмежений обсяг замовлень.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Суд наголошує, що саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зміст п. 2.1 договору та п. 3 додатку 2 до договору відповідають вимогам чинного законодавства України та не суперечать вимогам ст. 266 ГК України, ч. 2 ст. 669 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання юридичних наслідків вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 10 липня 2015 року.

Головуючий суддя А.М. Селівон

Судді Ю.В.Цюкало

О.М.Спичак