ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р. Справа № 911/1788/15

Господарський суд Київської області у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Дочірнього підприємства "Черкаська механізована колона" публічного акціонерного товариства "Київсільелекторо",

19604, Черкаська обл., Черкаський р-н, с. Червона Слобода, вул. Жовтнева, буд. 135

18020, м. Черкаси, вул. Ватутіна, 84/1

до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі",

07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПАТ "Укргідроенерго"

04080, м. Київ, вул. Фрунзе, 85

про стягнення 130 050,41 грн.

за участю представників:

позивача - Міщенко П.А. (довіреність від 08.05.2015 № 01/05-15);

відповідача - не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Дочірнього підприємства "Черкаська механізована колона" публічного акціонерного товариства "Київсільелекторо" (далі - позивач) до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (далі - відповідач) про стягнення 130 050,41 грн., з яких: 95342,40 грн. основного боргу, 3 983,48 грн. пені, 3 322,62 3% річних та 27 401,91 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором про закупівлю робіт за державні кошти від 12.12.2013 № 61/13.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.04.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.06.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 12065/15 від 25.05.2015) позивачем подано документи, на виконання вимог ухвали суду від 27.04.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 12815/15 від 02.06.2015) відповідачем подано клопотання про долучення доказів.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 12846/15 від 02.06.2015) позивачем подано додаткові докази.

У судове засідання 02.06.2015 представник позивача з'явився, представник відповідача не з'явився, розгляд справи відкладено на 16.06.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 14111/15 від 15.06.2015) відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечено проти стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат та заявлено про відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців.

У судовому засіданні 16.06.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання відповідач повідомлений належним чином.

Нез'явлення у судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 16.06.2015 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд -

встановив:

Між Дочірнім підприємством "Черкаська механізована колона" публічного акціонерного товариства "Київсільелекторо" (далі - генпідрядник) та Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" (далі - замовник) укладено договір про закупівлю робіт за державні кошти від 12.12.2013 № 61/13 (далі - Договір), відповідно до умов якого генпідрядник зобов'язується виконати роботи, зазначені в локальному кошторисі, а замовник - прийняти і оплатити такі роботи (пункт 1.1. Договору).

Згідно з пунктом 1.2. Договору, найменування робіт - Будівництво КВЛ-6кв від ПС «Кисельова до ПС «Оріхове» № 2 в м. Торез, Донецької області.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, розрахунки за виконані роботи проводяться в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника протягом 10 календарних днів після підписання акта приймання виконаних робіт за формою КБ-2в і Довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3 та наданням підрядником податкової накладної.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014, а в частині фінансових зобов'язань - до повного їх виконання сторонами (пункт 10.1. Договору).

На підтвердження виконання робіт за Договором, позивачем надано у матеріали справи копії акту приймання виконаних будівельних робіт (типової форми № КБ-2в) за грудень 2013 року на суму 95 342,40 грн. та довідку про вартість виконаних будівельних робіт (типової форми № КБ-3) за грудень 2013 року на суму 95 342,40 грн. - вказані документи підписані уповноваженими представниками та скріплені відбитками печаток обох сторін.

Зважаючи на те, що акт та довідка погоджені без зауважень, суд дійшов висновку, що відповідач прийняв роботи, що зазначені в акті та довідці, у повному обсязі та вказаної у них вартості.

Відтак, позивачем, відповідно до умов Договору, виконано роботи, всього на суму 95 342,40 грн.

На підтвердження позовних вимог, позивачем надано у матеріали справи копію податкової накладної від 31.12.2013 № 93, що складена на господарську операцію з виконання спірних робіт за Договором.

Відповідно до пунктів 201.1, 201.4., 201.6., 201.7. статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Зважаючи не викладене, судом оцінюються податкова накладна, що складена позивачем, як доказ того, що позивачем відображені спірні господарські операції у своїх податкових зобов'язаннях.

Одночасно, позивачем надано до матеріалів справи копію книги обліку податкових накладних, де, зокрема, у пункті 8 розділу виданих податкових накладних відображено податкову накладну від 31.12.2013 № 93, що оцінюється судом також як виконання позивачем вимог пункту 4.1. Договору та з виконанням яких Договір пов'язує виникнення грошового зобов'язання відповідача з оплати вартості робіт.

Крім того, на підтвердження наявності заборгованості, позивачем у матеріали справи надано довідку Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» за період з 12.12.2013 до 27.05.2015, що засвідчена підписом уповноваженої особи банківської установи та скріплена відбитком її печатки, відповідно до якої судом встановлено, що кошти від відповідача на рахунок позивача, що відкритий у цьому банку, за Договором, не надходили.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України - на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін. Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 32, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України господарським судом взято до уваги у якості письмових доказів: зазначені вище акт та довідку - у якості письмових доказів виконання робіт позивачем та прийняття робіт уповноваженою особою відповідача, податкову накладну та книгу обліку податкових накладних позивача - у якості письмових доказів виконання позивачем вимог пункту 4.1. Договору та відображення спірних господарських операцій у своїх податкових зобов'язаннях, банківську довідку - у якості письмового доказу для встановлення відсутності перерахувань відповідачем позивачу коштів у повному обсязі і, відповідно, наявності заборгованості.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку, що спірні роботи виконані позивачем та прийняті відповідачем, про що свідчить акт та довідка, що підписані сторонами, які є належними і допустимими доказами прийняття робіт відповідачем і саме з підписанням яких Договір пов'язує оплату робіт, що у них вказуються.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Договір, що укладений між сторонами, за правовою природою є договором підряду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з частиною 1 статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні роботи позивачем виконані, відповідачем прийняті у належний спосіб та підлягають повній оплаті згідно з умовами Договору, а тому, позовна вимога про стягнення з відповідача 95 342,40 грн. заборгованості з оплати виконаних робіт є законною, відповідає обставинам справи, відповідачем не спростована, а, отже, підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач заявляє до стягнення з відповідача 3 983,48 грн. пені, 3 322,62 грн. 3% річних та 27 401,91 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до змісту клопотання відповідача (вх. № 12815/15 від 02.06.2015) відповідачем заперечено стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з перебуванням відповідача у період з 03.01.2013 до 17.10.2014 під дією мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Позивач, на підставі пункту 7.3. Договору, заявляє до стягнення з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання. Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

За результатами розгляду позовної вимоги про стягнення пені, суд встановив таке.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.01.2013 у справі № Б911/46/11/13-г про банкрутство відповідача, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а ухвалою господарського суду Київської області від 17.10.2014 скасовано дію мораторію.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент порушення справи про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, з моменту введення мораторію, боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України від 12.03.2013 у справі 29/5005/16170/2011 та від 01.10.2013 у справі № 28/5005/3240/2012.

Відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача пені за період з 12.03.2014 до 10.06.2014 у сумі 3 983,48 грн. задоволенню не підлягає.

Також, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, заявляє до стягнення 3 322,62 грн. 3% річних та 27 401,91 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 13.01.2014 до 17.10.2014 задоволенню не підлягають, оскільки у даний період діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою господарського суду Київської області від 03.01.2013 у справі № Б911/46/11/13-г.

Стосовно іншого періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що заявлений позивачем, з 18.10.2014 до 12.03.2015, суд здійснив перерахунок 3 % річних і інфляційних втрат та з'ясував, що позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню розмірі 1 144,11 грн., а інфляційні втрати у розмірі 13 252,59 грн., решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

У ході судового розгляду, відповідачем подано клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців, у зв'язку із скрутним фінансовим становищем.

При розгляді клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, судом враховано правові позиції, що викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9, зокрема, у пункті 7.2., де визначено, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк, при цьому, згоди сторін на відстрочку виконання рішення, Господарський процесуальний кодекс України не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки виконання рішення, проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до частин 1, 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі, зокрема, на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на викладене, судом враховано, що підставою для відстрочення виконання рішення є виняткові випадки та конкретні обставини, що ускладнюють його виконання або роблять це неможливим у визначений строк.

Заявником підтверджується наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду місцезнаходженням його філій та споживачів його послуг у Донецькій та Луганській областях, при цьому, відповідачем не уточнюється, в яких саме районах вказаних областей знаходяться його філії.

З урахуванням того, що спірна заборгованість виникла більше, ніж за рік до ухвалення даного судового рішення, судом вказані твердження відповідача не оцінюються як достатні для відстрочення виконання рішення на 12 місяців.

Окрім того, відповідач вказує, що накладення арешту на кошти відповідача призведе до неможливості виконання рішення, однак, накладення арешту на рахунки відповідача, також не є винятковою обставиною, що б дозволило відстрочити виконання рішення.

Відповідно до статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Отже, погашення заборгованості можливе і за рахунок майна, що належить відповідачеві.

З огляду на письмові докази, що додані до заяви про відстрочення рішення та враховуючи матеріальні інтереси обох сторін, суд дійшов висновку, що заявником належними та допустимими доказами, у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, не доведено наявності підстав для відстрочення виконання судового рішення.

Доводи, що наведені заявником та докази, що надані на їх підтвердження, не достатні для висновку про наявність виняткових обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення суду, а строк, що заявлений відповідачем - 12 місяців, нічим не обґрунтований.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, відстрочити виконання рішення.

При вирішенні питання про відстрочення рішення у справі, судом враховано всі обставини справи в їх сукупності, доцільність розстрочення рішення, зважаючи на те, що підставою для розстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк, матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан.

Зважаючи на викладене, оскільки відстрочення може бути надано господарським судом лише у тих випадках, коли є достатньо доказів того, що у сторони з поважних причин немає можливості виконати рішення у встановлений строк, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду.

З огляду на зазначене, за результатами оцінки доказів, що наявні у матеріалах справи та встановлення всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 95 342,40 грн., 3% річних у розмірі 1 144,11 грн. та інфляційних втрат у розмірі 13 252,59 грн. є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а, відтак, підлягають задоволенню, решта позовних вимог задоволенню не підлягають.

Відшкодування судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 2 601,02 грн., відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПАТ "Укргідроенерго", ) на користь Дочірнього підприємства "Черкаська механізована колона" публічного акціонерного товариства "Київсільелекторо" (19604, Черкаська обл., Черкаський р-н, с. Червона Слобода, вул. Жовтнева, буд. 135, ) 95 342 (дев'яносто п'ять тисяч триста сорок дві) грн. 40 коп. основного боргу, 1 144 (одна тисяча сто сорок чотири) грн. 11 коп. 3% річних, 13 252 (тринадцять тисяч двісті п'ятдесят дві) грн. 59 коп. інфляційних втрат та 2 194 (дві тисячі сто дев'яносто чотири ) грн. 79 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 22.06.2015.

Суддя С.О. Саванчук