КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа№ 910/20475/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання - Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Пустовіт А.С., ліквідатор, Постанова Господарського суду міста Києва від 12.09.2013р. у справі №910/14076/13;

від відповідача: Черниш О.В., представник за довіреністю №2402 від 29.12.2014р.;

Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. (підписано - 25.05.2015р.)

у справі №910/20475/14 (суддя: Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербус»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»

про стягнення 138 424,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтербус» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» (далі - відповідач) про стягнення 118 605,63 грн. основного боргу, 4 790,28 грн. 3% річних та 15028,87 грн. інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням зобов'язання з оплати за надані послуги за договором з технічного обслуговування і ремонту пасажирських автомобілів № від 18.05.2012 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/20475/14 від 29.10.2014 року позов залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/20475/14 від 09.12.2014 року ухвалу господарського суду м. Києва від 29.10.2014 року скасовано, а справу передано на розгляд до господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва справу № 910/20475/14 призначено до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2015 року провадження у справі було зупинено до завершення розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги на постанову Київського апеляційного господарського суду у справі №910/20475/14 від 09.12.2014 року та повернення матеріалів справи до господарського суду міста Києва.

25.03.2015 року постановою Вищого господарського суду України постанову Київського апеляційного господарського суду № 910/20475/14 від 09.12.2014 року залишено без змін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року справу №910/20475/14 призначено до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербус» 118 605 грн. 63 коп. - основного боргу; 4 790 грн. 28 коп. 3% річних, 15 028 грн. 87 коп. інфляційних втрат та 2 768 грн. 20 коп. судового збору.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами у справі виникли правовідносини з оплатного надання послуг. Встановивши правову природу зобов'язань між сторонами, суд першої інстанції вказав, що підставою оплати послуг і доказом їх надання є підписані сторонами акти здачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт). Прийнявши послуги, замовник зобов'язаний їх оплатити у строки, визначені сторонами у договорі. На момент звернення до суду заборгованість у розмірі 118 605, 63 грн. за надані послуги не оплачена і тому місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення 118 605, 63 грн. боргу, 4 790, 28грн. 3% річних та 15 028, 87грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду та мотивами прийнятого ним рішення, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 та прийняти новий судовий акт про відмову у задоволенні позову повністю.

У доводах апеляційного оскарження відповідач посилався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповноту з'ясування ним обставин справи та прийняття рішення, висновки якого не відповідали фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права помилково визнано належним та допустимим доказом у справі доданий позивачем розрахунок 3 % річних у розмірі 4790,28грн. та інфляційних втрат у розмірі 15028,87грн. з посиланням на Договір № від 28.08.2013р., тоді як підставою позову є невиконання зобов'язань відповідачем за договором № від 12.05.2012р.

Серед інших доводів, скаржник зазначав, що на момент укладення договору відповідач здійснював свою фінансово-господарську відповідно до положень Статуту Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», наказів і розпоряджень Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» , як засновника. Відповідач зазначав про те, що реальне фінансування видатків відповідача на момент виконання відповідачем зобов'язань з незалежних від відповідача причин було неповним та недостатнім. Апелянт посилався на п. 2.4. Договору, яким визначено, що обсяг закупівлі може зменшуватись залежно від реального фінансування видатків. З огляду на вказані обставини, апелянт наполягав, що зобов'язання відповідача щодо оплати вартості послуг не є простроченими, а тому застосування санкцій за несвоєчасне виконання умов договору відповідачем є безпідставним та необґрунтованим.

Разом з тим апелянт зазначав, що судом першої інстанції не витребувано у позивача доказів на підтвердження повноважень ліквідатора Пустовіт А.С., як представника сторони у справі.

Згідно Протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 09.06.2015р., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2015р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 прийнято до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В., суддів: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В. та призначено розгляд справи на 08.07.2015р.

08.07.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

08.07.2015р. у судове засідання з'явились представники сторін.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційного оскарження, просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 та прийняти новий судовий акт про відмову у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 08.07.2015р. представник позивача проти доводів апеляційного оскарження заперечив, просив оскаржений судовий акт залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 18 травня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербус» (надалі - виконавець) та Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» (надалі - замовник) було укладено Договір №, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується на свій ризик власними та залученими силами і засобами здійснювати ремонт та технічне обслуговування автобусів марок ЛАЗ, Богдан, Ікарус, Бава, ПАЗ, КАвЗ (послуги) в повному обсязі відповідно до вимог чинних нормативних документів та умов договору, а замовник зобов'язується прийняти ці послуги та оплатити їх (п. 1.1. Договору).

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами є підрядними, адже стосуються ремонту речі з передаванням його результату замовнику.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що здавання-приймання наданих послуг після їх надання здійснюється у відповідності з чинним порядком і оформлюється актом здачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт). На Послуги з технічного обслуговування чи ремонту автомобілів акти наданих послуг (виконаних робіт) та податкові накладні надаються по кожній із послуг окремо.

Загальна вартість виконаних робіт визначається з вартості усіх видів робіт, оформлених актами здачі-приймання, але не може бути більше 416 000,00 грн. (п.2.1. договору).

Відповідно до п.3.1. договору встановлено, що оплата виконаних робіт здійснюється на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт в строк не пізніше 60 календарних днів з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін.

Спір у справі виник внаслідок неповної та несвоєчасної оплати відповідачем виконаних позивачем робіт вартістю 118 605,63 грн. згідно Договору № від 18.05.2012р.

Задовольняючи вимоги про стягнення основного боргу повністю, місцевий господарський суд виходив з того, що строк виконання грошового зобов'язання відповідача настав. На момент прийняття судового рішення борг не сплачений.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позову повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За загальним правилом, зобов'язання мають виконуватися належним чином (ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України).

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.3.1. договору встановлено, що оплата за виконані роботи здійснюється на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт в строк не пізніше 60 календарних днів з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання робіт позивачем на суму 121 621,23 грн. у відповідності до Договору № від 18.05.2012р., що підтверджується актами виконаних робіт з жовтня 2012 року по травень 2013 року (включно), які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (а.с. 18-23, т. 1).

Вказані вище обставини підтверджуються також Актом звірки розрахунків станом на 02.08.2013 року (а.с. 39, т. 1), який підписаний уповноваженими представниками обох сторін.

Отже, з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, зауважень щодо якості та своєчасності виконаних робіт від відповідача не надходило, тоді як відповідач у визначений Договором строк розрахунок з позивачем повністю не провів та на момент прийняття рішення існувала заборгованість у розмірі 118605,63 грн.

За таких обставин справи, в силу умов пункту 3.1. Договору у виконавця виникло право вимагати від замовника оплати вартості наданих послуг після їх прийняття замовником у розмірі 118605,63грн., а у останнього - обов'язок розрахуватися з виконавцем протягом 60 календарних днів з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що замовник вартість ремонтних робіт не оплатив, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в обсязі заявленої до стягнення суми у розмірі 118605,63грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 118605,63грн. боргу підлягають задоволенню, як документально доведений.

В обґрунтування підстав для скасування рішення, апелянт зазначав, що на момент укладення договору відповідач здійснював свою фінансово-господарську відповідно до положень Статуту Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», наказів і розпоряджень Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» , як засновника. Відповідач зазначав про те, що реальне фінансування видатків відповідача на момент виконання відповідачем зобов'язань з незалежних від відповідача причин було неповним та недостатнім. Апелянт посилався на п. 2.4. Договору, яким визначено, що обсяг закупівлі може зменшуватись залежно від реального фінансування видатків. З огляду на вказані обставини, апелянт наполягав, що зобов'язання відповідача щодо оплати вартості послуг не є простроченими, а тому застосування санкцій за несвоєчасне виконання умов договору відповідачем є безпідставним та необґрунтованим.

Колегія суддів вважає такі твердження апелянта помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського Кодексу встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов"язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов"язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Окрім того статтею 1 ЦК України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не звільняється від обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від виконання взятих на себе зобов'язань.

Судова колегія вважає, що невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання боржником фактично дозволяє йому неправомірно користуватися чужими грошовими коштами, тоді як, виходячи із загальних начал та змісту цивільного законодавства, ніхто не вправі отримувати переваг від свої протиправної поведінки.

Відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за Договором, і така відповідальність не може ставитись у залежність від наявності чи відсутності коштів.

Разом з тим, несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань є підставою для визнання відповідача боржником, який прострочив виконання з усіма правовими наслідками, пов'язаним з цим.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником грошових зобов'язань за Договором, кредитор вправі вимагати стягнення 3% річних та інфляційних збитків.

Суд зазначає, що згідно з інформаційним листом Верховного Суду України №3.2-2005 від 15.07.2005р. грошовими зобов'язаннями боржника перед кредитором є грошова сума, що визначена з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши правильність виконаних позивачем розрахунків заявлених до стягнення інфляційних збитків та 3% річних та з врахуванням вимог процесуального законодавства, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог щодо стягнення 4790,28 грн. 3% річних та 15028,87 грн. інфляційних втрат.

Посилання у здійсненому позивачем розрахунку ціни позову на реквізити іншого договору, колегія суддів не вважає підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог, адже у розрахунках 3 % річних та інфляційних втрат перелічені акти здачі-приймання виконаних робіт на виконання зобов'язань за договором № від 12.05.2012р.

Посилання апелянта на неподання позивачем доказів на підтвердження повноважень ліквідатора Пустовіт А.С., колегією суддів відхиляються, оскільки постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014р. у даній справі здійснювалась перевірка повноважень ліквідатора Пустовіт А.С., як представника позивача у даній справі.

З огляду на встановлене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20475/14 без змін.

2.Матеріали справи №910/20475/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

Л.В. Чорна