ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.07.2015 Справа № 905/177/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Осадчої А.М.

за участю секретаря судового засідання(помічника судді)Вашето Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"м.Краматорськ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Український регіональний центр екології промисловості» м.Донецьк

про визнання недійсним договору №17-189/а від 21.08.2014року

За участю представників сторін:

від позивача: Цеваліхіна Я.І., довіреність №17/55 від 12.11.2014року

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

26.05.2015р. Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" м.Краматорськ (далі - ПАТ "Енергомашспецсталь") звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український регіональний центр екології промисловості» м.Донецьк (далі - ТОВ «УРЦЕП») про визнання недійсним договору №17-189/а від 21.08.2014р., мотивуючи свої вимоги тим, що господарська діяльність відповідача є сумнівною, тому існування між сторонами господарських відносин, на думку позивача, може призвести до пасивного ухилення останнього від сплати податків. Крім того, позивач зазначає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі останній розраховував під час укладання договору, що суперечить ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Одночасно позивач посилається на приписи ч.1.ст.230 ЦК України, що передбачає вчинення правочину під впливом обману.

Ухвалою від 04.06.2015р. вказана позовна заява прийнята судом до розгляду, порушене провадження у справі №905/177/15, розгляд справи відкладався.

На підтвердження зазначених у позові обставин позивач надав суду належним чином засвідчені копії: договору №17-189/а на виконання платних послуг від 21.08.2014р., кошторису, рахунків-фактур №СФ-74 від 08.10.2014р., №СФ-72 від 25.09.2014р., №СФ-78 від 05.11.2014р., №СФ-85 від 24.11.2014р., податкових накладних, актів здачі-приймання від 22.10.2014р., від 31.10.2014р., від 17.11.2014р., від 02.12.2014р., платіжних доручень №801700 від 22.10.2014р.,№80180212 від 29.10.2014р., №707 від 17.11.2014р., №1197 від 02.12.2014р., витягу з ЄДРПОУ щодо відповідача, свідоцтва про державну реєстрацію №608386, відомостей з ЄДРПОУ №№05-13/167, витягу з ЄДРПОУ щодо позивача, Статуту позивача, листа УДППЗ «Укрпошта» №50-06/1005 від 27.11.2014р.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст.1, 2,12,15,49,54,56,57,64,82,83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 01.07.2015р., позивач вказує, що реальність фінансово-господарської діяльності відповідача поставлена податковими органами під сумнів внаслідок відсутності необхідних умов, тому вказаний договір породжує не ті правові наслідки, на які розраховував позивач під час його укладання, може привести до порушень прав позивача, позивач був введений в оману щодо наявності реальної фінансово-господарської діяльності відповідача.

Позивач надав суду належним чином засвідчені копії листа №17/751-1246 від 19.06.2015р., роздруківки з мережі Інтернет з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» щодо роботи підприємства у Донецькій та Луганській областях.

У судовому засіданні 02.07.2015р.представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у позовній заяві та наступних письмових поясненнях до неї.

Представник відповідача у судове засідання 02.07.2015р., як у попереднє судове засідання 17.06.2015р., не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений наступним шляхом.

У п. 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" № 01-06/2052/14 від 01.12.2014 зазначено, що учасник судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за таких умов: 1) Якщо відповідну ухвалу господарським судом надіслано поштою за місцезнаходженням учасника судового процесу, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. При цьому слід мати на увазі, що згідно із статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, вони вважаються достовірними, доки до них не внесено відповідних змін. 2) У разі коли учасник судового процесу не значиться у згаданому реєстрі, - якщо названу ухвалу господарським судом надіслано поштою за адресою, яку зазначено в заяві (скарзі), або за місцем проживання фізичної особи, або за місцезнаходженням відокремленого підрозділу юридичної особи (коли заяву пов'язано з його діяльністю). 3) Якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо). 4) За неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Згідно даних витягу з ЄДРПОУ, який міститься в матеріалах справи, юридична адреса ТОВ «УРЦЕП»: 83017, Донецька область, м. Донецьк, бул.Шевченка, буд. 25.

Як встановлено у актах канцелярії господарського суду Донецької області №357 від 05.06.2015р., №592 від 19.06.2015р., внаслідок того, що згідно листа Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» №7-14-197 від 06.05.2015р. відділення поштового зв'язку призупинили приймання та пересилання поштових відправлень на адресу населених пунктів Донецької та Луганської областей, канцелярія суду не має можливості направити поштову кореспонденцію (ухвали суду) на юридичну адресу відповідача.

Факт неможливості направлення кореспонденції поштою також вбачається з листа УДППЗ «Укрпошта» №50-06/1005 від 27.11.2014р., роздруківки від 23.06.2015р. з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» мережі Інтернет щодо роботи підприємства у Донецькій та Луганській областях.

Суд не мав можливості направити телефонограми або факсограми з відомостями щодо розгляду справи внаслідок відсутності достовірних даних щодо засобів зв'язку з відповідачем.

Інформація про час і місце судових засідань щодо розгляду справи №905/194/15 розміщувалась на сторінці господарського суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). Матеріали справи містять роздруковані та оформлені належним чином сторінки з відповідними повідомленнями.

З огляду на викладене, суд здійснив всі можливі дії направлені на повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.75 ГПК України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомленого представника відповідача та ненадання відповідачем певних документів у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливають на таку кваліфікацію і не можуть вважатися належною підставою для подальшого відкладання розгляду справи.

Відповідно до положень статті 811 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи. З клопотаннями щодо фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів сторони до суду не зверталися.

Вислухавши пояснення представника позивача, який з'явився у судове засідання, дослідивши представлені ним в порядку статті 43 ГПК України докази, вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

Як передбачено ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

21.08.2014р. між ПАТ "Енергомашспецсталь" (Замовник) та ТОВ «УРЦЕП» (Виконавець) укладено договір №17-189/а, за умовами п.1.1 якого Замовник замовляє, а Виконавець виконує у відповідності до чинного законодавства в термін до 30.12.2014р. такі послуги екологічного характеру: виконання лабораторних визначень нафтопродуктів у зворотних та поверхових водах.

Вартість послуг узгоджується між Замовником та Виконавцем і складає : 2839,20грн. ПДВ 20% - 567,84грн., разом 3407,04грн.(п.2.1 договору).

Сторонами договору підписано кошторис, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Згідно умов п.3.1 договору Замовник після виконання послуг підписує акт виконання робіт. Акт виконаних робіт повинен мати наступні обов'язкові реквізити: назва документа(форми), найменування та дату контракту, дату та місце укладання, назву підприємства, від особи якого укладено документ, зміст робіт, посади осіб, відповідальних за виконання робіт, особистий підпис особи, яка дії від імені підприємства.

Після підписання акту виконаних робіт Виконавцем та Замовником робота вважається виконаною і оскарженню чи поверненню не підлягає.(п.3.3 договору).

На виконання вказаних пунктів договору сторонами підписані акти здачі-приймання від 22.10.2014р., від 31.10.2014р., від 17.11.2014р., від 02.12.2014р. За результатами господарських операцій за кожним актом складено податкову накладну. Належним чином засвідчені копії вказаних документів містяться в матеріалах справи.

Згідно зі ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено у п.2.2 після підписання договору Замовник перераховує на рахунок Виконавця щомісячно (вересень, жовтень, листопад, грудень) вартість робіт в сумі 851,76грн.

Матеріали справи містять належним чином засвідчені копії рахунків, які виписувались за наслідками підписання сторонами актів, зокрема, №СФ-74 від 08.10.2014р., №СФ-72 від 25.09.2014р., №СФ-78 від 05.11.2014р., №СФ-85 від 24.11.2014р.

Платіжними дорученнями №801700 від 22.10.2014р.,№80180212 від 29.10.2014р., №707 від 17.11.2014р., №1197 від 02.12.2014р. з посиланням в графі призначення платежу на договір №17-189/а від 21.08.2014р. та зазначені вище рахунки сплачувалась вартість наданих послуг.

Предмет позовних вимог - визнання недійсним договору №17-189/а від 21.08.2014р. Фактично позивач ставить під сумнів фінансово-господарську діяльність відповідача, вбачає у діях останнього порушення прав ПАТ "Енергомашспецсталь", передбачених податковим законодавством, внаслідок чого вважає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі позивач розраховував під час його укладання, є вчиненим під впливом обману, що суперечить ч.5 ст.203 ЦК України та передбачено ч.1.ст.230 ЦК України.

Суд, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено у ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

Зокрема, до обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз.4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями)).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Положення частини п'ятої статті 203 ЦК України, яким визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Разом з тим, у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями)) передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків.

Як встановлено судом, обома сторонами вчинено ряд дій на виконання його умов, що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв'язку з укладенням такого договору.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що на час вчинення спірного правочину визначені у ньому правові наслідки не могли реально настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували вчинення ним оспорюваних договорів під впливом обману, тобто внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення правочину.

Доводи позивача стосовно сумнівності підприємницької діяльності відповідача є не підтвердженими будь-якими доказами у справі, навпаки, зобов'язання за спірним договором відповідачем виконані у повному обсязі та прийняті позивачем без заперечень.

Таким чином, матеріалами справи не доведено, що договір №17-189/а від 21.08.2014р. породжує не ті правові наслідки, на котрі позивач розраховував під час його укладання або є вчиненим під впливом обману, тому позовні вимоги щодо визнання його недійсним не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.49 ГПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 204, 215, 230,232, 234, 235, 901, 903Цивільного кодексу України; ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"м.Краматорськ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український регіональний центр екології промисловості» м.Донецьк про визнання недійсним договору №17-189/а від 21.08.2014року.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 02.07.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 07.07.2015р.

Суддя А.М. Осадча