РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа № 902/397/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Лелех І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" від 20.05.2015 р. на рішення господарського суду Вінницької області від 30.04.15 р. у справі № 902/397/15

за позовом Державного підприємства "Одеський авіаційний завод"

до відповідача Військової частини НОМЕР_1

про визнання пункту 11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850,00 грн.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 30.04.2015 р. у справі № 902/397/15 (суддя Банасько О.О.) в позові Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" до Військової частини НОМЕР_1 про визнання пункту 11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850,00 грн. відмовлено повністю. При прийнятті рішення суд виходив з того, що спірні положення договору повністю узгоджуються із чинним законодавством і не суперечать йому; застосування наслідків недійсності правочину є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору (пункту договору), відмова в задоволенні позову про визнання недійсним договору (пункту договору) призводить до відсутності правової обґрунтованості вимоги про стягнення отриманих за оспорюваним правочином коштів в даному випадку - 11 850,00 грн. внесених як забезпечення виконання умов договору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Одеський авіаційний завод" звернулося з апеляційною скаргою від 20.05.2015 р., в якій просило рішення господарського суду Вінницької області від 30.04.2015 р. у справі № 902/397/15 скасувати повністю та прийняти нове, яким визнати недійсним друге речення другого абзацу пункту 11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р., в частині, якою визначено неповернення забезпечення виконання договору про закупівлю у разі несвоєчасного виконання зобов`язань за договором - з моменту його вчинення; стягнути з відповідача на користь позивача (апелянта) суму "забезпечення виконання договору" у розмірі 11 850,00 грн. за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. та суму судового збору 3 045,00 грн., про що видати відповідний наказ, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Суд дійшов помилкового висновку, розтлумачивши поняття "виконання" лише як "належне виконання", а відповідно "несвоєчасне виконання" договору на думку суду є таким, що не є "виконанням договору" що протиречить фактичним обставинам справи, оскільки апелянт виконав умови договору - поставив відповідачу товар. Суд не взяв до уваги дуже важливе пояснення апелянта про три правові підстави для повернення забезпечення виконання договору № 29/13 від 28.05.2013 р. у сумі 11 850,00 грн. Виходячи з норм закону та умов договору сума забезпечення повинна бути повернута протягом трьох банківських днів після поставки апелянтом товару відповідачу, незалежно від того вчасною була поставка чи ні, оскільки навіть за умови несвоєчасного виконання зобов`язання, воно все одно є виконаним з моменту вчинення певної дії (у даному випадку - поставки товару). Хоча законодавець прямо не визначає підстав неповернення забезпечення виконання договору, проте законом чітко визначено вичерпний перелік умов, за яких забезпечення повертається. І у даному випадку це "виконання учасником-переможцем договору". Оскільки умови договору про закупівлю не можуть суперечити спеціальному закону, а друге речення другого абзацу пункту 11.5 договору № 29/13 від 28.05.2013 р. в частині неповернення забезпечення виконання договору у разі несвоєчасного виконання зобов`язання суперечить приписам статті 26 ЗУ "Про здійснення державних закупівель" та самій правовій природі поняття "забезпечення виконання договору про закупівлю", то воно має бути визнано недійсним, а забезпечення у сумі 11 850,00 грн. повернуто апелянту. Згідно з пункту 14.1.44. ПК України, депозит - кошти, які надаються фізичними чи юридичними особами в управління резиденту, визначеному фінансовою організацією згідно із законодавством України, або нерезиденту на строк або на вимогу та під процент на умовах видачі на першу вимогу або повернення зі спливом встановленого договором строку. Депозит є власністю апелянта. А право власності відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним. Вимоги про повернення депозиту направлялись відповідачу неодноразово. Отже, виходячи з поняття "депозит" кошти, передані як депозит повертаються з настанням певних передбачених договором або законом подій (обставин). У даному випадку, такою подією є виконання зобов`язання щодо постачання товару, яке здійснено (виконано) 31.12.13 р. Суд не посилаючись на закон вирішив, що відповідач у даному випадку - менш захищена сторона.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 20.05.2014 р. у справі № 902/397/15 - без змін, посилаючись на те, що вимоги які викладені у апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними. Згідно пункту 4 розділу IV Документації конкурсних торгів, вимагалось внесення забезпечення виконання договору про закупівлю переможцем торгів, у розмірі 2 % від суми договору, що дорівнює 11 850,00 грн. 21.03.2013 р. позивачем було перераховано на рахунок Державної казначейської служби України суму у розмірі 11.850,00 грн., відповідно 28.05.2013 р. позивачем та відповідачем було укладено договір № 29/13, за умовами якого позивач зобов`язався поставити у 2013 році авіаційні шини 1030x350 м. 1А для літаків Су-27 у кількості 25 одиниць на загальну суму 592 500,00 грн., а відповідач - прийняти їх і оплатити. 31.12.2013 р. договір був виконаний у повному обсязі, що зафіксовано актом прийому-передачі товару. Так, пунктом 11.5. договору про закупівлю визначено, що не пізніше дати укладення договору, позивач вносить забезпечення його виконання у розмірі 11 850,00 гривень. Вид надання забезпечення виконання договору: депозит. Першим реченням другого абзацу вказаного пункту передбачено, що замовник у строк не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня виконання постачальником своїх зобов`язань щодо постачання товару, повертає забезпечення виконання договору постачальнику. При цьому, 2 речення 2 абзацу цього пункту наголошує, що забезпечення виконання договору про закупівлю не повертається відповідачем у разі невиконання, неповного або несвоєчасного виконання позивачем зобов`язань за договором. Жодних протиріч в зазначених частинах пункту договору немає. З урахуванням норм чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Враховуючи зміст та приписи норм права жодних порушень під час процедури укладання та в ході виконання умов укладеного договору допущено не було. Жодних норм права які б забороняли визначати умови забезпечення виконання договору саме в вибраний сторонами спосіб позивачем не наведено. Сторони вільні в визначенні умов договору під час його укладання дійшли згоди про порядок забезпечення виконання договору про закупівлю та відповідно підписали зазначений договір. Укладаючи договір, сторони погодилися з усіма передбаченими в ньому умовами. Вимоги, які викладені у апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними і підлягають залишенню без задоволення.

У клопотанні від 15.06.2015 р. про розгляд справи за відсутності представника апелянта та залучення доказів до матеріалів справи апелянт (позивач) просить розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників апелянта.

Відповідач у відзиві також просить розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача, в зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведення процедури закупівлі (відкритих торгів), відповідно до реєстру отриманих пропозицій конкурсних торгів, кваліфікаційних пропозицій, цінових пропозицій № 37/13 від 24.04.2013 р., пропозиція від Державного підприємства "Одеський авіаційний завод", отримана відповідачем 24.04.2013 р., згідно протоколу про розкриття пропозицій конкурсних торгів (кваліфікаційних пропозицій, цінових пропозицій) № 38/13 від 24.04.2013 р., була акцептована відповідачем 07.05.13 р., що підтверджується повідомленням про акцепт пропозицій конкурсних торгів, або цінової пропозиції, або пропозиції за результатами застосування процедури закупівлі в одного учасника (а.с.24-36).

Відповідно до вимог документації конкурсних торгів: код 22.11.1. Шини та камери гумові нові (4 лоти) в якості забезпечення виконання договору лот № 1 (авіаційні шини 1030x350 м. 1А для літаків Су-21), позивачем 21.05.2013 р., в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором, було перераховано на рахунок Державної казначейської служби України, зазначену у документації конкурсних торгів, суму у розмірі 11 850,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1467 від 21.05.2013 р. та випискою банку за 21.05.13 р. (а.с.37-38).

28.05.2013 р. Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник) та Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" (постачальник) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13, згідно пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2013 році поставити замовникові товар, зазначений у пункті 1.2 та у Специфікації товару (додаток 1 до договору), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий товар (а.с.11-18).

Пунктом 1.2 договору сторони передбачили найменування товару: лот № 1 - авіаційні шини 1030х350 м. 1А для літаків Су-27, код 22.11.1. Шини та камери гумові нові згідно з державним класифікатором продукції та послуг ДК 016:2010. Кількість товару зазначена у специфікації товару Додаток № 1 до договору.

Відповідно до пункту 11.5 розділу XI договору не пізніше дати укладення договору, постачальник вносить забезпечення його виконання у розмірі 11 850,00 грн. Вид надання забезпечення виконання договору: депозит. Перерахування забезпечення виконання договору про закупівлю здійснюється на розрахунковий рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області…. Замовник у строк не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня виконання постачальником своїх зобов`язань щодо постачання товару, повертає забезпечення виконання договору постачальнику. Забезпечення виконання договору не повертається замовником, у разі невиконання, неповного або несвоєчасного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором (а.с.17-18).

Даний договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

До вказаного договору сторонами підписано додатки: Специфікація товару, Протокол погодження ціни, Акт виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за поставлений товар за договором, Акт прийому поставленого товару (а.с.19-22).

27.12.2013 р. сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору якою внесено зміни до абзацу 2 пункту 10.1 договору і викладено його у новій редакції: "строк дії договору - до 02.06.2014 р., а в частині гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання"; пункт 5.5 договору викладено в новій редакції: "Датою виконання зобов`язань постачальника з постачання товару є дата затвердження акту прийому" (а.с.23).

31.12.2013 р., на підставі накладної № 15/12 від 30.12.2013 р. (а.с.58), постачальником (позивачем) було передано замовнику (відповідачу) товар - авіаційні шини 1030х350 м. 1А для літаків Су-27 згідно Специфікації товару до договору (додаток № 1 до договору), що підтверджується актом прийому поставленого товару № 1, затвердженим 31.12.2013 р. (а.с.39).

Платіжним дорученням № 123 від 24.04.2014 р. відповідач перерахував позивачу 592 500,00 грн. в оплату отриманих авіаційних шин, що стверджується випискою банку за 24.04.2014 р. (а.с.67-69,155).

14.05.2014 р. позивач звернувся з вимогою до відповідача про повернення сум тендерного забезпечення, в тому числі суми в розмірі 11 850,00 грн. сплачених за договором від 28.05.2013 р. № 29/13 (а.с.42).

Листом від 11.06.2014 р. № 350/1/802/пс Військова частина НОМЕР_1 відмовила постачальнику ДП "Одеський авіаційний завод" у поверненні сум забезпечення в зв`язку із допущенням замовником порушення строків поставки авіаційних шин, що у відповідності до положень пункту 11.5 договору виключає здійснення такої дії (а.с.43).

26.08.2014 р. постачальник (позивач) звернувся до замовника (відповідача) з листом № 2039/НЮВ про внесення змін до договорів в частині повернення сум забезпечення виконання договорів, зокрема, запропонував надати згоду на укладення додаткових угод до договорів, зокрема договору № 29/13, щодо приведення пункту 11.5 договору у відповідність до вимог чинного законодавства про повернення забезпечення виконання договорів у розмірі 21 098,40 грн., у тому числі за договором № 29/13 в сумі 11 850,00 грн., на рахунки підприємства постачальника (а.с.44-45).

У відповідь на дану пропозицію відповідач листом від 12.09.2014 р. № 350/1/1455/пс "Про повернення забезпечення виконання договорів закупівлі та укладення додаткових угод" відмовив у поверненні сум забезпечення виконання договорів закупівлі та укладанні додаткових угод, вказавши, що оскільки, постачальник несвоєчасно виконав умови договору щодо постачання авіаційних шин, зокрема, розміром 1030х350 м. 1А, підстави для повернення забезпечення виконання договору закупівлі і внесення змін до нього немає (а.с.46).

Листом від 10.03.2015 р. № 621/ГБ постачальник втретє звертався з вимогою до замовника про повернення суми забезпечення виконання договору (а.с.47).

Крім того, як вбачається з матеріалі справи, в інтересах відповідача до господарського суду Одеської області звертався заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про стягнення штрафу в сумі 41 475,00 грн. та пені в сумі 20 737,50 грн. за порушення строку постачання товару за договором про закупівлю товарів за державні кошти від 28.05.2013 р. № 29/13. Рішенням суду від 30.07.2014 р. у справі № 916/2404/14 позов було задоволено частково, стягнуто пеню у розмірі 10 368,75 грн. та штраф у розмірі 20 737,50 грн., в решті позову відмовлено (а.с.79-82).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 р. у справі № 916/2404/14 рішення господарського суду Одеської області від 30.07.2014 р. у справі № 916/2404/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства Одеський авіаційний завод - без задоволення (а.а.83-86).

Пунктом 3 частини 1 статті 3 та статтею 6 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплено принцип свободи договору який передбачає право сторін укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до абзацу 1 пункту 7 вказаної постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплено у пункті 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в якому вказано, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.2 даної постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 визначено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Водночас частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Абзацом 5 пункту 2.10 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 встановлено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. (в редакції на момент укладення договору) (далі Закон) договір про закупівлю укладається в письмовій формі, а у разі здійснення закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону - у формі електронного документа, відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 26 даного Закону передбачено, що замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачене документацією конкурсних торгів. Замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними, у випадках, передбачених частинами першою та другою статті 30 (відміна торгів, визнання торгів такими, що не відбулися), частиною третьою статті 31 (письмова відмова переможця торгів підписати договір про закупівлю) цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними у договорі, але не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 7 статті 179 ГК України передбачено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України).

Згідно пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" забезпечення виконання договору про закупівлю - це надання учасником замовнику гарантій виконання своїх зобов`язань за договором про закупівлю, включаючи такі види забезпечення як порука, гарантія, застава, завдаток, неустойка, депозит.

Частиною 3 статті 26 цього ж Закону передбачено, що кошти, що надійшли як забезпечення виконання договору (у разі якщо вони не повертаються), підлягають перерахуванню до відповідного бюджету, а в разі здійснення закупівлі підприємствами, об`єднаннями підприємств не за бюджетні кошти перераховуються на рахунок підприємства, об`єднання підприємств.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що включення сторонами до договору положення про забезпечення його виконання у вигляді депозиту та його неповернення в зв`язку із невиконанням, неповним чи несвоєчасним виконанням повністю узгоджується із чинним законодавством і не суперечить йому.

Такі умови договору не суперечать і спеціальному Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Аналіз приписів статті 199 ГК України, статей 6, 546, 627 ЦК України, статті 26 Закону України "Про здійснення державних закупівель" № 2289-VI від 01.06.2010 р. свідчить про те, що законодавець допускає можливість неповернення коштів, що надійшли як забезпечення виконання договору, а тому визначення в договорі на розсуд сторін випадків у разі настання яких забезпечення виконання договору не повертається не суперечить названим вище положенням законодавства, чим спростовуються твердження позивача про імперативний характер норми частини 1 статті 26 Закону.

З урахуванням обставин справи, наведених норм законодавства, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним пункту 11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. до задоволення не підлягає.

Щодо позовної вимоги, про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 - 11 850,00 грн. внесених як забезпечення виконання умов договору, колегія суддів зазначає наступне.

В позовній заяві, в якості підстави вказаної вимоги позивачем, з посиланням на пункт 2.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", визначено застосування наслідків недійсності правочину.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки застосування наслідків недійсності правочину є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору (пункту договору), то відмова в задоволенні позову про визнання недійсним договору (пункту договору) призводить до відсутності правової обґрунтованості вимоги про стягнення отриманих за оспорюваним правочином коштів.

Відповідно, відсутні правові підстави для стягнення вказаних коштів в зв`язку з посиланням позивача на умову договору про необхідність повернення коштів внесених в якості забезпечення виконання договору після його виконання, оскільки оспорюваним пунктом договору передбачено неповернення таких коштів в разі несвоєчасного виконання постачальником своїх зобов`язань.

Факт поставки товару з порушенням строків встановлених договором про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. підтверджується наявними у справі актом прийому поставленого товару та судовими рішеннями першої та другої інстанцій у господарській справі № 916/2404/14 про стягнення господарських санкцій з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Військової частини НОМЕР_1 за поставку шин з пропуском строку (а.с.79-86), що згідно статті 35 ГПК України не потребує доказуванню у даній справі (договором передбачено поставку товару до 26.11.2013 р., фактично поставлено 31.12.2013 р.).

Позивачем при виконанні своїх зобов`язань за договором, порушено строки його виконання та норми чинного законодавства, зокрема, статті 526 ЦК України, згідно якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно статі 610, частини 1 статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За наведених обставин, враховуючи матеріали справи, позовні вимоги про стягнення 11 850,00 грн. є безпідставними, не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому не підлягають до задоволення.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, місцевим господарським судом, правомірно прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" про визнання пункту 11.5 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 29/13 від 28.05.2013 р. недійсним та стягнення 11 850,00 грн. в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 30.04.2015 р. у справі № 902/397/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" від 20.05.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді А.В. Гудак

Г.Є. Олексюк