РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015Справа №910/11673/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс»
ДоПублічного акціонерного товариства «Енергобанк»
Провизнання недійсним окремих положень договору

Суддя Домнічева І.О.

Представники:

від позивача: Харіна Т.Г. - за довіреністю;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», позивач у справі, звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», відповідач у справі, про визнання недійсним окремих положень договору.

Ухвалою від 07.05.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 09.06.2015 р.

Ухвалою від 09.06.2015 р. розгляд справи було відкладено на 23.06.2015 р.

23.06.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшли документи по справі.

Ухвалою від 23.06.2015 р. розгляд справ було відкладено на 30.06.2015 р.

Судове засідання 30.06.2015 р. не відбулося.

Наступне судове засідання було призначено на 06.07.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю.

Представники відповідача у судове засідання не з'явились. Жодних заяв чи клопотань від відповідача до суду не надійшло.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При розгляді матеріалів справи встановлено, наступне.

10.05.2012 р. між сторонами у справі було укладено договір про надання кредитної лінії № 1205-16, відповідно до умов якого відповідач надає позивачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит).

Як вбачається, на момент укладення договору сторони погодили, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії для поповнення оборотних коштів позивача з лімітом заборгованості у розмірі 21 500 000,00 грн. з терміном користування цим кредитом до 10.09.2012 р. та процентною ставкою - 10% річних (п. п. 1.2. - 1.4., 1.6. договору).

Окрім процентів за користування кредитом, позивач сплачує відповідачу комісію, розмір якої згідно п. 1.5. договору та додатку № 2 до договору склав 191 350,00 грн. (0,89% від ліміту кредитування).

Одночасно з підписанням договору сторонами було укладено додаткову угоду б/н, відповідно до умов якої договір було доповнено положенням, що передбачає сплату позивачем додаткової разової комісії за зарахуванням коштів у розмірі 4,325% від суми надходження на рахунок у сумі більше 20 млн. грн..

Як вбачається, пізніше сторонами було укладено дев'ять додаткових угод до договору.

Позивач вважає, що окремі положення договору та додаткових угод до нього підлягають визнанню недійсними з наступних підстав.

В оспорюваному договорі та додаткових угодах до нього вказано, що від імені Позивача, на підставі Статуту, діє директор - Бровко Олександр Олександрович.

Повноваження та обов'язки директора Позивача визначено розділом 11 Статуту, управління господарською діяльністю Товариства, а також виконання рішень Зборів Учасників здійснюється Директором, який є виконавчим органом товариства; директор призначається рішенням Загальних Зборів Учасників Товариства на строк до одного року з правом продовження повноважень на новий строк; директор підзвітний Загальним Зборам Учасників Товариства та організовує виконання їх рішень; директор не вправі приймати рішення, що відносяться до виключної компетенції Загальних Зборів Учасників. Підпунктом 11.5.7. пункту 11.5. розділу 11 Статуту передбачено, що директор може вчиняти правочин з урахуванням п. п. 10.4.11-10.4.14 Статуту.

У той же час, відповідно до п. п. 10.4.14 п. 10.4. розділу 10 Статуту до виключної компетенції Зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» належить затвердження будь яких договорів або вчинення будь-яких інших юридичних дій директором товариства в межах основної діяльності (не передбаченої п. п. 10.4.11., 10.4.12., 10.4.13. Статуту) на суму, що дорівнює чи перевищує 100 000,00 доларів США чи еквівалент цієї суми в будь-якій іншій валюті, розрахованій за офіційним курсом обміну Національного банку України на дату укладення такого договору чи вчинення інших юридичних дій.

На дату укладення оспорюваного Договору 100 000,00 доларів США складало 798 890,00 грн. (курс НБУ: 7,988900 грн./долар США).

Сума договору перевищує 798 890,00 грн., а тому укладений договір належить до виключної компетенції загальних зборів Учасників товариства.

25.05.2012 року загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» було прийнято рішення отримати у ПАТ «Енергобанк» кредит в національній валюті України в сумі, що не перевищує еквівалент 2 700 000,00 грн. на строк та під відсоткову ставку на розсуд директора ТОВ «Вердикт Фінанс», що було оформлено протоколом загальних зборів № 06-04/12 (надалі - протокол загальних зборів).

Як вважає позивач, директор ТОВ «Вердикт Фінанс», укладаючи від імені Позивача спірний Договір з Відповідачем, вийшов за межі повноважень, наданих протоколом загальних зборів.

Так, окрім сплати відсотків за користування кредитом, Договором та додатковими угодами до нього, які є його невід'ємними частинами, передбачено сплату комісійних платежів (п. 1.5. Договору, п. 3 додаткової угоди № 5 до Договору, п. 3 додаткової угоди № 6 до Договору, п. 4 додаткової угоди № 7 до Договору, п. 4 додаткової угоди № 8 до Договору, п. 3 додаткової угоди № 9 до Договору) на загальну суму 1 278 350,00 грн.

Таким чином, оскільки протоколом загальних зборів не передбачено надання повноважень директору на взяття зобов'язання по сплаті комісійних платежів у сумі 1 278 350,00 грн., Бровко О.О. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на такі дії.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 92 Цивільного Кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 97 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ст. 98 Цивільного Кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Діяльність представника має здійснюватись у межах повноважень. У зв'язку з чим ч. 1 ст. ст. 241 Цивільного кодексу Українипередбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Перевищення повноважень - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками особи, яку представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ з особою, яку представляють.

Виходячи з положень ст. 241 Цивільного кодексу України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень:- схвалення правочину; - відмова від його схвалення.

За своєю юридичною природою схвалення є одностороннім правочином. У схваленні виражається воля особи, яку представляють, наділити юридичною силою конкретну угоду, укладену для неї з перевищенням повноважень. Схвалення дій представника можливе в різних формах, однак повинно бути повним та безумовним. У зв'язку з цим, незалежно від обраного способу схвалення (шляхом подання заяви, мовчазної згоди, вчинення конклюдентних дій), ці дії повинні бути очевидними і напряму свідчити про прийняття правочину.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували відсутність чи обмеження у директора повноважень на підписання спірного договору. Інших підстав, що свідчать про недійсність кредитного договору, позивач суду не представив. Вищенаведені обставини та матеріали справи свідчать про схвалення спірного правочину.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши надані до матеріалів справи документи, відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання недійсним кредитного договору (окремих його пунктів).

З огляду на відмову у позові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу Українипокладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 07.07.2015 р.

Суддя І.О. Домнічева