КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. Справа№ 910/4410/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа- Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року (повний текс якого складено 06.04.15р.)

по справі № 910/4410/15-г (суддя - Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа- Гарант"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 2 890, 59грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа- Гарант" до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 2 890, 59грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України в межах виплаченого відшкодування право зворотної вимоги до відповідальної за збитки особи, якою є відповідач як страховик цивільної відповідальності винної у ДТП особи. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов"язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов"язку здійснити регресну виплату.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року у справі №910/4410/15-г у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем було пропущено загальний строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушених прав.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа- Гарант", звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року у справі №910/4410/15-г та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа- Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 27.05.2015р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд скарги на 17.06.15р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Ільєнок Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.15р. справу №910/4410/15-г прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Ільєнок Т.В.

У судовому засіданні 17.06.15р. оголошено перерву до 01.07.15р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2015р., у зв'язку з виходом судді Іоннікової І.А. з лікарняного, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2015 року було прийнято апеляційну скаргу до провадження у відповідному складі суддів.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 31.03.2015 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, проси суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої інстанції 07.10.2010 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа- Гарант» (надалі - позивач, Страховик) та Титаренко Ю.О. (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування транспортних засобів № 06.-Ц/01-005-00725, за яким позивач прийняв на себе обов'язок відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу-автомобіля «Ніссан» реєстраційний номер АА 6225 НТ (надалі - застрахований автомобіль).

09.03.2011 р. в м. Києві відбулась ДТП за участю транспортних засобів «Лексус» реєстраційний номер АА 7741 ВМ, під керуванням Грищенко С.М. та «Ніссан» реєстраційний номер АА 6225 НТ, під керуванням водія Титаренко Ю.О.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2011(справа № 3-2653/11) Грищенка Сергія Михайловича за вчинення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпА, та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль «Ніссан» реєстраційний номер АА 6225 НТ, власнику вказаного транспортного засобу була завдана матеріальна шкода, розмір якої відповідно експертного звіту ФОП Калиновського С.Ю. №03.11.19 від 17.03.2011 та ремонтної калькуляції, становить 2 809,59 грн.

За страховим випадком - ДТП, що сталась за участю застрахованого автомобіля, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 2 809,59 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 31.05.2011 р.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Договір страхування зумовлює виникнення цивільно-правових відносин, порядок здійснення яких визначається Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування" і іншими нормативно - правовими актами, що регулюють такий вид відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

За нормами ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції 07.10.2010 р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та Титаренко Ю.О. укладено Договір добровільного страхування транспортних засобів № 06-Ц/01-005-00725, за яким застраховано транспортний засіб марки "Ніссан", державний реєстраційний № АА 6225 НТ .

Як стверджує позивач, 09.03.2011 р. відбулась ДТП за участю застрахованого транспортного засобу " Ніссан ", державний реєстраційний № АА 6225 НТ , внаслідок якої транспортний засіб зазнав пошкодження.

Як наслідок Титаренко Ю.О. звернулася до позивача з повідомленням про настання випадку (ДТП), у результаті розгляду якого останнім було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 2 890,59 грн.

Відповідно до ст. 228 ГК України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, що виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за Договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток транспорту страхувальника за договором добровільного страхування транспортних засобів № 06.-Ц/01-005-00725 від 07.10.2010 р.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно п. 36.2 ст. 36 наведеного Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Отже, зі змісту вказаних приписів Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на позивача.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За змістом ст. 34 вказаного Закону розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути визначено як експертом, так і аварійним комісаром, визнання яких містяться в п. 2 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.1998 р. №8 та Положенні щодо укладення угоди на проведення експертної оцінки майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 08.01.1998 р. №16.

Зі змісту вказано статті вбачається, що належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу є висновок особи, яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна (суб'єкт оціночної діяльності або аварійний комісар).

З наявного в матеріалах справи експертного звіту ФОП Калиновського С.Ю. №03.11.19 від 17.03.2011 з визначення вартості матеріального збитку, страхового акту №СТ/11/0181 від 30.05.2011, ремонтної калькуляції (наявної в матеріалах справи) вбачається, що сума матеріального збитку завданого застрахованому автомобілю становить 2 890,59 грн.

Нормою ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

За наявними у справі доказами суд констатував, що вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу склала 2 890, 59 грн. Сума фактично здійсненого страхового відшкодування (здійснена на підставі наявних в матеріалах справи актах виконаних робіт) цілком відповідає розміру матеріального збитку, визначеному у Звіті №03.11.19 від 17.03.2011 про оцінку автомобіля.

З огляду на визначені полісом № ВЕ №3572101 розміри лімітів відповідальності, розмір шкоди, право на зворотну вимогу якої перейшло до позивача, а також розмір фактичної вартості відновлювального ремонту, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що розмір страхового відшкодування, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить суму у розмірі 2 890,59 грн.

Проте місцевий господарський суд вирішуючи даний господарський спір дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даними позовними вимогами, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, з чим в принципі погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Як зазначив Конституційний Суд України у абзаці п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин

Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256 ЦК України).

Згідно з ч.6 ст.261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Таким чином, саме з моменту сплати страхового відшкодування страховик набуває право вимоги відшкодування понесених ним витрат, а, відтак, для позивача право вимоги страхового відшкодування в порядку регресу виникає з моменту сплати на користь СТО страхового відшкодування.

У відповідності до матеріалів справи, позивач здійснив виплату страхового відшкодування 31.05.2011, що підтверджується видатковим касовим ордером та зарахуванням 1445,19 грн. в суму несплачених платежів відповідно.

Таким чином з огляду на встановлені законодавством України строки звернення до суду з приводу стягнення неустойки, остаточним строком звернення позивача у якості страховика для захисту власних прав за регресивними зобов'язаннями у судовому порядку припадає на наступну календарну дату - 31.05.2014 року (день первісного виконання страховиком свого обов'язку).

Натомість позивач звернувся із позовною заявою до місцевого господарського суду для захисту порушених прав 24.02.2016 року з пропущенням трирічного строку, про що свідчить штамп «ОДЕРЖАНО» № 4410/15 від 24.02.2015 року Господарського суду м. Києва на першій сторінці позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем від 02.03.2015 р. було подано до Господарського суду м. Києва через відділ документального забезпечення заяву про застосування строків позовної давності, у якій відповідач наголосив, що позивач, без поважних причин пропустив строк позовної давності, у зв'язку із чим просив застосувати до правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Натомість належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку позивач суду не навів, натомість взагалі позивачем не було подано жодної заяви на відновлення пропущеного строку позовної давності.

За змістом частини 2 ст. 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, ст. ст. 54, 56,57 ГПК України. При цьому, якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 ГПК), то перебіг позовної давності не переривається.

При цьому визнання боржником свого боргу так само як і пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників чи щодо частини вимоги, право на яку має позивач, якщо такі дії мали місце вже після спливу позовної давності, не свідчать про переривання перебігу позовної давності.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на переривання строку позовної давності поданням до Святошинського районного суду м. Києва позову до винної у спричиненні ДТП особи, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2015 року провадження у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Альфа-Гарант» до Грищенка С.М, ПАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди було закрито у зв'язку з непідвідомчістю справи, що з огляду на положення ст.. 264 ЦК України не являється переривання строку позовної давності за своєю суттю.

Також місцевим господарським судом було вірно спростовано доводи позивача щодо необізнаності про наявність страхового полісу у винної у ДТП особи, оскільки при вирішенні питання щодо виплати страхового відшкодування страхувальнику, позивачем, відповідно до умов п. 5.1.1 Договору №06-з/01-005-00725 від 07.10.2010 мав бути досліджений певний перелік документів, який страхувальник повинен надати страховику.

Зокрема, серед визначеного переліку документів зазначено довідку МВС України про ДТП, у якій, відповідно до наказу №389 від 04.07.2011 Міністерства внутрішніх справ України "Про затвердження порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду та її форми", обов'язково вказуються всі учасники ДТП, тип, марка, номерний знак транспортних засобів, наявність чи відсутність полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або страховий сертифікат "Зелена картка" та інше.

З огляду на ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності у нього довідки про ДТП при вирішенні питання про сплату страхового відшкодування, то з зазначених у довідці відомостей позивач міг дізнатися всіх необхідних для звернення із регресним позовом даних, а саме щодо існування у винного водія полісу обов'язкового страхування або міг здійснити пошук по номерному знаку ТЗ відповідного полісу страхової компанії.

Вказана інформація, відповідно до п.5.9. "Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2010 за N 691/17986, відноситься до відкритої, тобто про наявність чи відсутність в базі даних договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та відомості про страховика, який уклав відповідний договір страхування можливо дізнатися у відкритому доступі.

Дана інформація надається користувачам шляхом доступу через мережу Інтернет до відповідного інформаційного ресурсу (який працює у штатному режимі з 2012 року), та/або в порядку,передбаченому чинним законодавством про звернення громадян, та/або відповідно до укладених договорів з МТСБУ.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заявлення позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності та відсутності поважних причин пропущення позовної давності є законним, обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги його не спростовують

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 31.03.2015 року по справі № 910/4410/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4410/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко