КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р. Справа№ 910/2687/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Шипка В.В.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В., дов. б/н від 17.03.2014р.

від відповідача: Полєжаєва К.О., дов. б/н від 10.04.2015р.

від третьої особи: Галков І.О., дов. б/н від 10.01.2014р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу

скаргу "Фірми „Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.04.2015 р.

у справі № 910/5194/15-г (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"

до "Фірми „Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю „Ласка Лізинг"

про стягнення 48 300,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до "Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю про стягнення 48 300,25 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.04.2014р. у справі № 910/2687/15-г позов задоволено повністю. Стягнуто з "Фірми "Т.М.М." Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" 8210 (вісім тисяч двісті десять) грн. 36 коп. - 3 % річних, 40089 (сорок тисяч вісімдесят дев'ять) грн. 89 коп. - інфляційні втрати та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, "Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю у справі № 910/5194/15-г було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 16.06.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. у справі № 910/5194/15-г виправлено описку, а саме виправлено дату розгляду апеляційної скарги.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. у справі № 910/2687/15-г було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Шипко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015р. у справі № 910/2687/15-г апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Шипко В.В.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача та третьої особи у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просили у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.03.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М." - товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладеного договір фінансового лізингу № 694/03/2007, за умовами якого лізингодавець, зобов'язався набути у свою власність техніку згідно з установленою лізингоодержувачем специфікацією і передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах договору (п. 1.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору ТОВ "Ласка Лізинг" 20 серпня 2007 року на підставі видаткової накладної № РН-0000323 передало, а ТОВ Фірма "Т.М.М." на підставі довіреності серії НБВ № 643433 від 20.08.2007р. прийняло предмет лізингу: Автокран КС-45717А-1 (дві одиниці) загальною вартістю 1352066,806 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Під час розгляду справи № 910/8848/13 Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач не виконав свого обов'язку за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007р.та своєчасно не здійснив оплату лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 стягнуто з відповідача 158058,06 грн. основного боргу, 10176,33 неустойки, 2074,25 грн. 3 % річних, 315,86 грн. інфляційних втрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

05.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (Набувач) був укладений Договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов"язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого Кредитор передав, а Набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов"язань, які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №694/03/2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" та "Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Згідно з ч.1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за Договором фінансового лізингу №694/03/2007 від 15.03.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України оскільки, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення основної суми боргу.

Таким чином, спірне грошове зобов'язання у жодний із передбачених чинним законодавством способів не припинилось, має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що з нього державною виконавчою службою на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/9558/13 стягнуто всю суму коштів ще 15.10.2014, тому після цієї дати нарахування 3% річних та втрат від інфляції він вважає необґрунтованим, судом відхиляються.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, у даному випадку рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/9558/13 вважається виконаним, і зокрема заборгованість по лізинговим платежам вважається погашеною, лише після зарахування коштів на рахунок кредитора - позивача, в зв'язку з чим 26.01.2015 Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду № 910/8848/13 від 03.02.2014.

При цьому суд зазначає, що про заміну кредитора у зобов'язанні Відповідача було повідомлено належним чином, що встановлено ухвалою Господарського суду від 30.10.2014 у справі №910/8848/13, а тому за наявності відповідного волевиявлення відповідача він міг самостійно на користь належного кредитора погасити присуджену рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 суму коштів (в т.ч. основну заборгованість) ще до списання з нього державною виконавчою службою коштів в примусовому порядку, тобто виконати рішення суду добровільно, чого відповідачем зроблено не було.

Колегія суддів погоджується з розрахунком позивача щодо стягнення з відповідача підлягає 3% річних в розмірі 8210,36 грн. за період з 25.04.2013 по 16.01.2015 та інфляційних втрат в розмірі 40089,89 грн. за період з 01.05.2013 по 31.12.2014.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу "Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/2687/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді В.В. Шипко

Л.П. Зубець