РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року Справа № 8/6/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Саврій В.А. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі Німчук А.М.

за участю прокурора : Грицак А.В. (посвідчення № 015499 від 01.03.2013 року)

за участю представників сторін:

позивача: Боліщук І.Ю. (довіреність №363 від 26.12.2014 року)

відповідача 1 : не з'явились

відповідача 2 : Лисенко Я.О. (довіреність №25-06/06 від 25.06.2015 року)

третьої особи : не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення господарського суду Вінницької області від 13 березня 2013 року у справі №8/6/2012/5003 (суддя Маслій І.В.)

за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах - Фонду державного майна України

до Сокілецької сільської ради (відповідач 1)

до приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (відповідач 2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача дочірнє підприємство "Дитячий санаторій "Сокілець" закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27 липня 1999 року №32, Про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець" та про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Вінницької області звернувся заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі фонду Державного майна України з позовом до Сокілецької сільської ради та ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року №32, свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець", визнання за державою Україна права власності на будівлі санаторію "Сокілець".

Рішенням господарського суду Вінницької області від 28.03.2012 року позов задоволено частково, визнано недійсним рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року №32 "Про оформлення права колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" та визнано недійсним свідоцтво від 28.07.1999 року про право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" за акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". У задоволенні решти частини позову відмовлено /т.2, а.с. 79-84/.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2012 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, рішення господарського суду Вінницької області від 28.03.2012 року скасовано у частині визнання недійсним свідоцтва від 28.07.1999 року про право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" та в частині відмови в решті позову. Пунктом 3 резолютивної частини Постанови, у позові про визнання недійсним свідоцтва від 28.07.1999 року про право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" відмовлено, а пунктом 4 - визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на будівлі санаторію "Сокілець". В решті рішення залишено без змін /т.3, а.с. 20-32/.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.12.2012 року касаційну скаргу ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" задоволено частково - постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.07.2012 року та рішення господарського суду Вінницької області від 28.03.2012 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Колегія суддів Вищого господарського суду України у своїй постанові зазначила, що судами попередніх інстанцій не враховано і не встановлено коли було порушено право позивача та коли він дізнався про порушення свого права і чи не сплинув строк пред'явлення позову до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року №435-ІV.

Ухвалою від 03 січня 2013 року справу №8/6/2012/5003 прийнято до свого провадження господарським судом Вінницької області /т.3, а.с. 72-73/.

18 лютого 2013 року на адресу господарського суду Вінницької області від прокурора надійшла заява про зміну предмету позову, а саме про визнання права власності на будівлі санаторію "Сокілець", у яких, відповідно до довідки КП "Тульчинське МРБТІ" за результатами проведеної інвентаризації встановлено, що площі деяких будівель дещо менші /т. 3, а.с.105-109/. Цією ж заявою прокурор відмовився від позову у частині визнання недійсним свідоцтва від 28.07.1999 року про право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець".

Рішенням господарського суду Вінницької області від 13 березня 2013 року у справі №8/6/2012/5003, позов заступника прокурора Вінницької області (21050, м.Вінниця, вул.Володарського, 33) в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах - Фонду державного майна України (надалі - позивач) до Сокілецької сільської ради (22846, с. Сокілець, вул. Леніна, 9, Немирівський район, Вінницька область) (надалі - відповідач 1) та до ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (01033, м. Київ, вул.Шота Руставелі, 39-41) (надалі - відповідач 2) за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ДП "Дитячий санаторій "Сокілець" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (22846, с.Сокілець, вул.Леніна, 49, Немирівський район, Вінницька область) (надалі - третя особа) про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року №32, свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець", визнання права власності задоволено частково /т.4, а.с.44-56/. Провадження у частині визнання недійсним свідоцтва від 28.07.1999 року про право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" припинено; визнано недійсним рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року № 32 "Про оформлення права колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" розташованого в с.Сокілець, вул. Леніна № 49"; визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9) на цілісний майновий комплекс ДП "Дитячий санаторій "Сокілець", розташований за адресою: Вінницька обл., Немирівський район, с.Сокілець, вул.Леніна, 49, що складається з наступних будівель: санблоки літ. А,Б,В,Г заг. площею 83,3 кв.м.; матеріальний склад літ. А заг. площею 539, 7 кв.м.; насосна технічної води заг. площею 15,3 кв.м.; спальний корпус № 18 літ. А заг. площею 272,1 кв.м.; спальний корпус літ. А1 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А2 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А3 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А4 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А5 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А6 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А8 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А9 заг. площею 87,9 кв.м.; спальний корпус літ. А10 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А11 заг. площею 88,8 кв.м.; спальний корпус літ. А12 заг. площею 91,1 кв.м.; спальний корпус № 14 літ. А заг. площею 146,3 кв.м.; спальний корпус № 16 літ. А заг. площею 146, 3 кв.м.; спальний корпус № 17 літ. А заг. площею 155,8 кв.м.; лікувальний корпус літ. А заг. площею 217,6 кв.м.; продовольчий склад літ. А заг. площею 78,3 кв.м., літ. Б заг. площею 33,8 кв.м., літ. В заг. площею 16,0 кв.м.; відкритий кінотеатр літ. Г; адміністративний корпус літ. А заг. площею 262,5 кв.м.; їдальня літ. А заг. площею 445, 3 кв.м.; спальний корпус № 19 літ. А заг. площею 162,1 кв.м.; душеві з котельнею літ. А заг. площею 106 кв.м.; спальний корпус № 15 літ. А заг. площею 146,3 кв.м.; насосна над арт. свердловиною заг. площею 11,9 кв.м.; стягнуто з Сокілецької сільської ради (22846, Вінницька область, Немирівський район, с. Сокілець, вул. Леніна, 9) в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 6528,50 грн. судового збору; стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39-41) в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 6528,50 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 29 березня 2013 року виправлено описки допущені в резолютивній частині рішення.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що на момент розгляду спору санаторій "Сокілець" є власністю приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", має самостійний баланс, який входить у зведений баланс Товариства, поточні та інші рахунки в установах банків. Санаторно-курортна діяльність здійснюється згідно Статуту. Всі документи, що стосуються будівель, землі та майна знаходяться у власників за адресою; м. Київ, вул.Шота Руставелі 39/41, Майдан незалежності, 2 /т.1, а.с.15/; постановою Ради міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 всі санаторії, в тому числі і санаторій "Сокілець", були передані у відання, а не у власність Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради), а відтак, правонаступники останньої не вправі були розпоряджатись спірним майном як власники; відповідачами не надано доказів прийняття державою в особі уповноважених органів після 1964 року рішень чи інших розпорядчих актів, спрямованих на закріплення спірного майна (передання у оперативне управління чи господарське відання) за Українською республіканською радою профспілок чи іншою профспілковою організацією; згідно із п.1 постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 року №311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається. Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, а отже залишилося у державній власності; враховуючи, що спірне майно належало державі, та встановлено відсутність правових підстав для винесення оскаржуваного рішення, виконком Сокілецької сільської ради, приймаючи вказане рішення перевищив свої повноваження, тому суд вважає, що позовні вимоги заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах - Фонду Державного майна України щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради № 32 від 27.07.1999 року підлягають задоволенню; підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на майновий комплекс санаторію "Сокілець".

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач 2 - Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі /т.4, а.с.107-111/. В обґрунтування вимог апеляційної скарги ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» зазначає, що ні Федерація незалежних профспілок України, ні ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» до переліку об'єднань, підприємств, установ та організацій, що уклали майнові договори, пов'язані зі зміною форм власності і власника державного майна, з порушенням мораторію, віднесені не були; судовими рішеннями Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі №137/7 від 06.03.2001 року та рішенням господарського суду м. Києва від 09.09.2008 року у справі №48/202-20/191 (яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2008 року та постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2009 року) встановлено, що майно ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та його дочірніх підприємств, яке є предметом спору, у віданні Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок чи будь-якої іншої загальносоюзної громадської організації колишнього Союзу РСР ніколи не перебувало та з моменту його передачі профспілкам України у встановленому порядку державою не вилучалося; ані прокурором, ані позивачем не надано суду жодних доказів того, що Фондом державного майна України прийнято та обліковується як державне майно спірні об'єкти нерухомості, існують будь-які розпорядчі акти з цього приводу та відповідно чи обізнаний та з якого часу фонд про вибуття з володіння майна.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 липня 2013 року апеляційну Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Бригинець Л.М., суддя Огороднік К.М., суддя Бучинська Г.Б. /т.4, а.с.106/.

Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного господарського суду від 19 серпня 2013 року, відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Бригинець Л.М., суддя Демидюк О.О., суддя Огороднік К.М. /т.4, а.с.122/.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №133 від 23 вересня 2013 року «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ» та розпорядження в.о. голови суду від 24 вересня 2013 року проведено повторний автоматичний розподіл справ та внесено зміни до складу колегії суддів і визначено наступний її склад: головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Гулова А.Г., суддя Петухов М.Г. /т.4, а.с.133-134/.

Розгляд апеляційної скарги ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» неодноразово відкладався.

Від прокуратури Вінницької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін /т.4, а.с.146-152/. В обґрунтування своїх доводів прокурор посилається на наступне: оскільки спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, то наявні всі підстави вважати, що вказане майно залишилося у державній власності; професійні спілки могли розпоряджатися лише майном, яке знаходилося у їх власності, а не державним майном, що перебувало у безоплатному віданні, що виключає правомірність твердження відповідачів про зворотне; чинне законодавство не передбачало підстав виникнення права власності громадського об'єднання шляхом передачі майна від загальносоюзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією; враховуючи, що спірне майно не належало до комунального майна, а також були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування, Сокілецька сільська рада перевищила свої повноваження, у зв'язку з чим прийняте рішення правомірно визнано судом першої інстанції недійсним.

Фондом державного майна України також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 13.03.2013 року по справі №8/6/2012/5003 - без змін /т.4, а.с.154-158/. Фонд державного майна України зазначає, що: на виконання постанови Ради міністрів охорони здоров'я УРСР від 23 квітня 1960 року №606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п.2 постанови, майно передавалося профспілковим організаціям у відання; санаторно-курортні заклади, які передано у відання профспілкам згідно з Постановою Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 року є державною (загальнодержавною) власністю; усе майно, що перебувало на балансі загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, в тому числі і профспілок України, на час розмежування державної та комунальної власності, є загальнодержавною власністю незалежно від часу його створення (забудови нерухомого майна).

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №144 від 28 жовтня 2013 року «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ», у зв'язку із перебуванням у відрядженні головуючого судді (судді-доповідача) по справі №8/6/2012/5003 - Маціщук А.В., було призначено повторний автоматичний розподіл справи та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Петухов М.Г., суддя Гулова А.В. /т.4, а.с.166/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2013 року справу №8/6/2012/5003 було прийнято до свого провадження /т.4, а.с.167/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2013 року розгляд апеляційної скарги у справі №8/6/2012/5003 було відкладено на 27 листопада 2013 року /т.4, а.с.170/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2013 року розгляд справи було відкладено на 20 грудня 2013 року /т.4, а.с. 181/.

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду від 20 грудня 2013 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Пєтухова М.Г. та відсутності з поважних причин судді Гулової А.Г. внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Огороднік К.М., суддя Тимошенко О.М. /т.4, а.с. 189/.

Ухвалою від 20 грудня 2013 року розгляд справи №8/6/2012/5003 було відкладено на 22 січня 2014 року /т.4, а.с. 192-193/.

Ухвалою від 22 січня 2014 року розгляд апеляційної скарги ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було відкладено на 12 лютого 2014 року /т.4, а.с.213-214/.

12 лютого 2014 року представником Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" через канцелярію суду було подано клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи /т.4, а.с. 221-223/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2014 року у справі №8/6/2012/5003 було відкладено розгляд апеляційної скарги відповідача на 18 лютого 2014 року /т.4, а.с. 228-229/.

Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2014 року внесено зміни до складу колегіїї суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Тимошенко О.М. /т.4, а.с.230/.

Ухвалою від 18 лютого 2014 року розгляд справи було відкладено на 05 березня 2014 року /т.4, а.с. 234-235/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05 березня 2014 року у справі №8/6/2012/5003 було призначено комплексну будівельно-технічну та економічну судову експертизу, проведення якої було доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (21004, м.Вінниця, вул.Кірова, 1).

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 01 квітня та 07 квітня 2014 року було погоджено терміни проведення комплексної будівельно-технічної та економічної судових експертиз на ІV квартал 2014 року /т.5, а.с. 3-4, 8-10/.

28 липня 2014 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло повідомлення №526/14-21 від 25.07.2014 року про неможливість надання висновку комплексної (судово-економічної) експертизи.

28 липня 2014 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання завідувача сектору інженерно-технічних та товарознавчих досліджень Вінницького відділення Київського НДІСЕ, Казак Олега Миколайовича та експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ, Кальніченко Олександра Борисовича, що виконують судову будівельно-технічну експертизу за ухвалою від 05.03.2014 року про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

29 липня 2014 року Головою Рівненського апеляційного господарського суду було надіслано на адресу Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз лист у якому повідомлялося, що у зв'язку з перебуванням головуючого судді Мамченко Ю.А. у відпустці клопотання буде розглянуто з 18.08.2014 року.

20 серпня 2014 року головуючим суддею у справі надіслано до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз клопотання з проханням скерувати матеріали справи до Рівненського апеляційного господарського суду.

01 вересня 2014 року до Рівненського апеляційного господарського суду було повернуто матеріали справи №8/6/2012/5003.

Ухвалою від 02 вересня 2014 року було поновлено провадження у справі №8/6/2012/5003, розгляд клопотання експерта призначено на 17 вересня 2014 року, зобов'язано сторони надати судовій колегії документи згідно переліку вказаного у клопотанні експерта /т.5, а.с.30-31/.

Ухвалою від 17 вересня 2014 року розгляд справи №8/6/2012/5003 було відкладено на 09 жовтня 2014 року /т.5, а.с.42-43/.

Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного господарського суду від 08 жовтня 2014 року, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Тимошенка О.М. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. /т.5, а.с.51/.

Ухвалою від 09 жовтня 2014 року розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" було відкладено на 26 листопада 2014 року /т.5, а.с.54-55, 67/.

27 жовтня 2014 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло повідомлення №524/525/14-21 від 24.10.2014 року про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи.

03 листопада 2014 року на адресу суду від адміністрації ДП "Дитячий санаторій "Сокілець" надійшли документи, які витребовувалися судом на виконання клопотання експерта, а саме: копії паспортів будівель та споруд ДП "Дитячий санаторій "Сокілець", копії свідоцтв на права власності на цілісний майновий комлекс, копія акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, копія Договору з виконання робіт "Будівництва очисних споруд каналізації".

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 26 листопада 2014 року у справі №8/6/2012/5003 призначено комплексну будівельно-технічну та економічну судову експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (21004, м.Вінниця, вул.Кірова, 1). Направлено до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи матеріали справи № 8/6/2012/5003.

Ухвалою РАГС від 23 грудня 2014 року було задоволено клопотання Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №2136/14-21/895 від 16.12.2014 року про погодження терміну виконання експертизи у справі №8/6/2012/5003 /т.6, а.с.3-4/.

Ухвалою від 30 грудня 2014 року було задоволено клопотання судового експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Гребінної Г.М. про уточнення редакції питань /т.6, а.с8 - 10/.

26 січня 2015 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання судового експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ Гребінної Г.М., що виконує судово-економічну експертизу за ухвалою від 26 листопада 2014 року про уточнення питань та надання додаткових документів, необхідних для проведення експертизи.

27 січня 2015 року головуючим суддею у справі надіслано до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз лист з проханням скерувати матеріали справи до Рівненського апеляційного господарського суду.

11 лютого 2015 року до Рівненського апеляційного господарського суду було повернуто матеріали справи №8/6/2012/5003.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2015 року провадження у справі №8/6/2012/5003 було поновлено, зобов'язано сторони надати судовій колегії документи згідно клопотання експерта та призначено дату судового засідання на 25 лютого 2015 року.

Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2015 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дужича С.П. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Філіпова Т.Л.

23 лютого 2015 року від судового експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ Кальніченка О.Б. надійшло клопотання №2136/14-21/102 від 17.02.2015 року з проханням надати в розпорядження експерта матеріали справи №8/6/2012/5003.

24 лютого 2015 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від ДП "Дитячий санаторій "Сокілець" надійшли документи, які витребовувалися ухвалою від 12 лютого 2015 року, а саме: головна книга, книга обліку основних фондів будівель, споруд, передавальних пристроїв ДП "Дитячий санаторій "Сокілець", акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 15 грудня 2008 року, відомості 3.3 до рахунку 63 за період січень-грудень 2014 року, рахунок №4 від 20 лютого 2014 року на суму 32100 грн. разом з актом здавання-приймання виконаних робіт №1 від 20 лютого 2014 року, робочий проект перевлаштування лінії електропостачання дитячого санаторію "Сокілець", акт №80 від 30 грудня 2014 року, акт №79 від 30 листопада 2014 року, акт №78 від 30 грудня 2014 року, акт №77 від 30 вересня 2014 року, акт 74 від 30 червня 2014 року, акт №73 від 20 лютого 2014 року, акт №75 від 30 червня 2014 року, акт №76 від 30 серпня 2014 року, рахунок №8 від 04 червня 2014 року разом з договором №5/14 на виконання монтажних робіт від 04 червня 2014 року.

Ухвалою РАГС від 25 лютого 2015 року у справі №8/6/2012/5003 було зупинено провадження у справі на час проведення комплексної будівельно-технічної та економічної експертизи до отримання висновків за їх результатами, задоволено клопотання №2136/14-21/102 від 17.02.2015 року судового експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ Кальніченко О.Б., що виконує будівельно-технічну експертизу /т.6, а.с.202-203/.

07 квітня 2015 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли клопотання №2137/14-21/214 від 03 квітня 2015 року судового експерта Гребінної Г.М., що виконує судово-економічну експертизу та клопотання №2136/14-21/212 від 03 квітня 2015 року судового експерта Кальніченко О.Б., що виконує судову будівельно-технічну експертизу про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

Крім того експертами надіслано на адресу Рівненського апеляційного господарського суду листи №2137/14-21/213 від 03 квітня 2015 року та №2136/14-21/211 від 03 квітня 2015 року про оплату експертиз у яких ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" надається тридцятиденний строк для оплати експертиз.

08 квітня 2015 року головуючим суддею у справі для розгляду клопотань про надання додаткових документів, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" надіслано до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз клопотання з проханням скерувати матеріали справи до Рівненського апеляційного господарського суду /т.6, а.с.215/.

20 квітня 2015 року до Рівненського апеляційного господарського суду було повернуто матеріали справи №8/6/2012/5003.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 20 квітня 2015 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Філіпової Т.Л. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П., суддя Саврій В.А. /т.6, а.с.217/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20 квітня 2015 року було поновлено провадження у справі №8/6/2012/5003, призначено дату судового засідання на 29 квітня 2015 року, зобов'язано сторони надати судовій колегії через канцелярію суду додаткові документи згідно клопотань експертів.

У судовому засіданні 29 квітня 2015 року представники позивача та прокурора повідомили колегію суддів, що у них витребувані документи відсутні.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 квітня 2015 року у справі №8/6/2012/5003 матеріали справи було повернуто експертній установі для виконання експертного дослідження за наявними в справі доказами, зупинено провадження у справі.

02 червня 2015 року на адресу суду було повернуто матеріали справи №8/6/2012/5003 разом з повідомленням №2136/14-21 від 27 травня 2015 року про неможливість дачі висновку судової будівельно-технічної експертизи та повідомленням №2137/15-21 від 28 травня 2015 року про неможливість надання висновку комплексної (судово-економічної) експертизи.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 03 червня 2015 року було поновлено провадження у справі №8/6/2012/5003 та призначено дату судового засідання на 08 липня 2015 року /т.6, а.с.244-245/.

08 липня 2015 року Приватним акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" було подано заяву про застосування стркоів позовної давності.

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача 2, позивача та прокурора повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзивах на неї.

Представники відповідача 1 та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином /т.6, а.с.246-247, 253/.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача, відповідача 2, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду - скасуванню.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Постановою Ради міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 всі санаторії, в тому числі й санаторій "Сокілець", були передані у відання Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради).

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м.Києва №1971 від 23.12.1991 року зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Згідно з актом від 24.01.1992 року на підставі Постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 року "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" у власність останнього було передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо /т.2 а.с.42-50/, у тому числі і будинок відпочинку "Сокілець".

Філія ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" "Санаторій Сокілець" зареєстрована державною адміністрацією Старокиївського району м.Києва 25.05.1998 року за №00702 /т.1, а.с.12/.

У подальшому, рішенням виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року №32 оформлено право колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" з видачею свідоцтва на цілий майновий комплекс, що розташований в с.Сокілець по вул.Леніна №49 за акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

На виконання вказаного рішення (від 27.07.1999 року №32) 28.07.1999 року Тульчинським міжрайонним БТІ видано свідоцтво про право власності згідно якого цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець" в цілому, який розташований в с. Сокілець по вул. Леніна №49 належить на праві колективної власності закритому акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Відповідний запис внесено в книгу №1 за реєстровим №4 28.07.1999 року /т.1, а.с.11/.

Так, право колективної власності оформлено на наступні об'єкти нерухомого майна: 1. адміністративно-приймальний корпус загальною площею 172,6 м.кв.; 2. лікувальний корпус - 217,4 м.кв.; 3. спальні корпуса №1 - 89,6 м.кв., №2 - 89,3 м.кв., №3 89,6 м.кв.,№4 - 89-6 м.кв.,№5 89,6 м.кв.,№6 - 89,3 м.кв.,№7 - 89,6 м.кв.,№8 - 89,6 м.кв.,№9 - 93,6 м.кв., №10 - 91,4 м.кв.,№11 - 89,3 м.кв.,№12 - 91,1 м.кв.,№14 - 146,2 м.кв., №15 - 146,2 м.кв.,№16 - 146,2 м.кв.; 4. їдальня - 445,3 м.кв.; 5. 4 санблоки загальною площею 22,4 м.кв,26,0 м.кв.,26,0 м.кв.,8,9 м.кв.; 6. душова з котельнею загальною площею 106 м.кв.; 7.продовольчий склад загальною площею 128,1 м.кв.; 8. матеріальний склад загальною площею 492 м.кв.; 9. спальний корпус №19 загальною площею 217 м.кв.; 10. спальний корпус №18 загальною площею 411,1 м.кв.; 11. спальний корпус №17 загальною площею 172,9 м.кв.; 12. насосна станція загальною площею 11,9 м.кв.,питної та технічної води - 15,3 м.кв. /т.1, а.с.10/.

Пунктами 1 та 2 наказу №42 від 30.10.2000 року "Про зміну назви філії дочірнього підприємства" філії дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" "Санаторію "Сокілець" надано статус дитячого санаторно-курортного закладу для лікування дітей з захворюванням органів дихання, нервової системи та вадами зору та змінивши її назву на філію Хмільницького дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" "Дитячий санаторій "Сокілець"; затверджено положення про філію Хмільницького дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" "Дитячий санаторій "Сокілець" /т.1, а.с.23/.

29.12.2006 року Державним реєстратором проведено реєстрацію статуту ДП "Дитячий санаторій "Сокілець". Статутом передбачено наступне: 1.1. Дочірнє підприємство "Дитячий санаторій "Сокілець" ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" створене одним засновником - ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" згідно із рішенням загальних зборів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця від 22.01.2003 року "Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ "Укрпрофоздоровниця"; 1.3. Підприємство є правонаступником Будинку відпочинку "Сокілець", Пансіонату з лікуванням "Сокілець", Філії АТ "Укрпрофоздоровниця" Санаторій сезонного функціонування "Сокілець", Філії ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" "Санаторій "Сокілець", Хмільницького дочірнього підприємства ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" стосовно цивільно-правових відносин, що виникли в результаті діяльності філії Хмільницького дочірнього підприємства ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" - "Дитячий санаторій "Сокілець" відносно всього майна, прав та обов'язків, а також зобов'язань, стосовно всіх кредиторів та боржників; 3.1.Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, який входить у зведений баланс Товариства /т.1, а.с.80-93/.

05.05.2011 року проведено державну реєстрацію нової редакції статуту ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". У статуті, окрім іншого, вказано наступне: Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", що було створене відповідно до Установчого договору від 04.12.1991 року, змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Товариство є повним правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України (п.1.1); засновниками Товариства є юридичні особи України: 1)Федерація професійних спілок України, яка є правонаступником Ради Федерації незалежних профспілок України; 2)Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який є правонаступником Фонду соціального страхування України (п.1.2.); товариство є юридичною особою приватного права, яке діє на підставі Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України "Про акціонерні товариства", "Про цінні папери і фондовий ринок", "Про Національну депозитарну систему та особливості обігу цінних паперів в Україні", інших законодавчих актів України, та цього статуту (п.1.3.) /т.2, а.с.28-40/.

Відповідно до інформації ДП "Дитячий санаторій "Сокілець" від 03.11.2011 року № 209 санаторно - курортний заклад "Сокілець" заснований в 1989 році розпорядженням № 358 від 29.08.1988 року Центрсоветкурорту на базі філії будинку відпочинку "Авангард". В 1992 році наказом №140 Правління "Укрпрофоздоровниця" від 29.09.1992 року будинок відпочинку "Сокілець" був перепрофільований в пансіонат з лікуванням для батьків з дітьми. З 1997 року функціонує як санаторій (рішення Правління ЗАТ "Укрпрофоздоровниця"). В 2000 році "Сокілець" отримує статус Дитячого санаторію (наказ ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 30.10.2000 року. На даний час санаторій "Сокілець" є власністю приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", має самостійний баланс, який входить у зведений баланс Товариства, поточні та інші рахунки в установах банків. Санаторно-курортна діяльність здійснюється згідно Статуту. Всі документи, що стосується будівель, землі та майна знаходяться у власників за адресою: м. Київ, вул.Шота Руставелі, 39 /41, м. Київ, Майдан незалежності, 2 /т.1, а.с.15/.

Згідно повідомлення КП Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації за №3616 від 29.11.2011 року цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець" складається з двадцяти дев'яти будівель, а саме: санблоки літ. А,Б,В,Г заг.площею 83,3 кв.м. матеріальний склад літ. А заг.площею 539, 7 кв.м.; насосна технічної води заг. площею 15,3 кв.м.; спальний корпус № 18 літ. А заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А1 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А2 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. АЗ заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А4 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А5 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А6 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А7 заг. площею 89,6 кв.м.; спальний корпус літ. А8 заг. площею 93,6 кв.м.; спальний корпус літ. А9 заг. площею 91,4 кв.м.; спальний корпус літ. А10 заг. площею 89,3 кв.м.; спальний корпус літ. А11 заг. площею 91,1 кв.м.; спальний корпус № 14 літ. А заг. площею 146,2 кв.м.; спальний корпус № 16 літ. А заг. площею 146, 2 кв.м.; спальний корпус № 17 літ. А заг. площею 156,2 кв.м.; лікувальний корпус літ. А заг. площею 217,4 кв.м.;^продовольчий склад літ. А заг. площею 78,3 кв.м.; продовольчий склад літ. Б заг. площею 33,8 кв.м.; продовольчий склад літ. В заг. площею 16,0 кв.м.;у адміністративний корпус літ. А заг. площею 208,5 кв.м.; їдальня літ. А заг. площею 445, 3 кв.м.; спальний корпус № 19 літ. А заг. площею 162,1 кв.м.;душеві з котельнею літ. А заг. площею 106 кв.м.; спальний корпус № 15 літ. А заг. площею 146,2 кв.м.Насосна над арт. свердловиною заг. площею 11,9 кв.м. /т.1, а.с.17/.

Згідно повідомлення Головного управління статистики у Вінницькій області за №1741 від 08.12.2011 року виконавчий комітет Сокілецької сільської ради у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) по Вінницькій області не знайдено /т.1, а.с.18/, витяг з ЄДРПОУ /т.1, а.с.75/.

Згідно інформації ДП "Дитячий санаторій "Сокілець" за №228 від 27.12.2011 року залишкова балансова вартість нерухомого майна, яке перебуває у користуванні санаторію "Сокілець" ПрАТ " Укрпрофоздоровниця" становить 595,5 тис.грн. /т.1, а.с.97/.

У своїй позовній заяві прокурор просив визнати недійсним Рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року за №32 про оформлення права колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" з видачею свідоцтва на цілий майновий комплекс, що розташований в с.Сокілець по вул.Леніна №49 за акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та визнати право власності на нього за державою Україна (з урахуванням заяви про зміну предмету позову, та заяви про відмови від частини позовних вимог /т.3, а.с.113/).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

На момент виникнення правовідносин, що стосуються спірного майна, діяла Конституція УРСР 1937 року, відповідно до Розділу І статті 5 якої соціалістична власність УРСР має форму державної власності або форму кооперативно-колективної власності (власність окремих колгоспів, кооперативних об'єднань).

Статтею 52 ЦК УРСР 1922 року форму власності поділено на: державну; кооперативну та приватну.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що як Основним законом УРСР так і іншими законодавчими актами не передбачено форми власності профспілок, а такі особи не відносилися до суб'єктів права власності.

Поняття власності профспілкових та інших громадських організації введено з 01.01.1964 року, з моменту набрання чинності Цивільним кодексом УРСР згідно Закону УРСР від 18.07.1963 року.

Глава 9 Цивільного кодексу УРСР визначала, що профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень).

Можливість існування права власності профспілкових організацій на майно закріплена в Конституції УРСР 1978 року, стаття 10 якої крім аналогічної норми, яка була закріплена Конституцією УРСР 1937 року про те, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності, містить нову норму, що соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Так, постановою Ради міністрів УРСР від 23.04.1960 року №606 всі санаторії, в тому числі і санаторій "Сокілець", були передані у відання, а не у власність Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради), а відтак, правонаступники останньої не вправі були розпоряджатись спірним майном як власники.

Відповідно до Постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 року, актом приймання-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" від 24.01.1992 року Федерація незалежних профспілок України передала, а Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" прийняло майно територіальних санаторно-курортних закладів профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних об'єктів, підпорядкованих бувшій Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок в об'ємі і сумі згідно додатку. Вказане майно передано АТ "Укрпрофоздоровниця" по стану на 01.01.1992 року /т.2, а.с.42-50/.

Згідно додатку до даного акту передано санаторій "Сокілець" /т.2, а.с.49/.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що, як на момент передачі спірного майна до сфери управління Міністерства охорони здоров'я УРСР (відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР №433 від 17.04.1956 року), так і на момент передачі (повернення) у безоплатне відання Української республіканської ради профспілок (відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 року) чинне на той момент законодавство не передбачало існування такого різновиду соціалістичної власності, як право власності профспілок. При цьому, після введення нової форми власності - права власності профспілок на майно, цивільні відносини щодо набуття та припинення права власності регулювалися зокрема Цивільним кодексом УРСР 1963 року.

За змістом статті 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідачами не надано доказів прийняття державою в особі уповноважених органів після 1964 року рішень чи інших розпорядчих актів, спрямованих на закріплення спірного майна (передання у оперативне управління чи господарське відання) за Українською республіканською радою профспілок чи іншою профспілковою організацією.

Тобто, після 1964 року власником (державою) не вчинялося дій, спрямованих на передачу (відчуження) спірного майна, а приписи Конституції УРСР 1978 року та ЦК УРСР 1963 року, встановлюючи нову форму власності (власність профспілок), не містять будь-яких перехідних положень щодо автоматичного набуття у власність раніше одержаного профспілками у безоплатне відання державного майна. Відсутні норми щодо автоматичного закріплення (зміни власника) майна, яке знаходилося у безоплатному віданні профспілок до набрання чинності нових нормативно-правових актів, і в Законах України "Про власність", "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" чи Законах СРСР "Про власність", "Про громадські об'єднання", "Про професійні спілки, права і гарантії їхньої діяльності". Колегія суддів погоджується з висновками, що правовий режим майна, одержаного профспілками у відання до 1964 року, не змінювався та не міг змінитися лише у зв'язку із запровадженням нової форми власності. Зміна могла мати місце виключно у спосіб, передбачений діючим після 1964 року законодавством, а існування обставин з якими таке законодавство передбачало можливість вибуття права власності на спірне майно відповідачами не надано. Водночас слід зазначити, що правовідносини закріплення на праві безоплатного відання за професійними спілками державного майна до 1964 року були врегульовані Положенням про права фабричного, заводського, місцевого комітету професійних спілок, затвердженого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 15.07.1958 року, та в наступному - Положенням про права профспілкового комітету підприємств, установ, організацій, затвердженого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 27.09.1971 року. Відповідно до пункту 28 Положення про права профспілкового комітету підприємств, установ, організацій, затвердженого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 27.09.1971 року передбачалася можливість безоплатного користування профспілками державним майном.

Отже, після законодавчого закріплення нової форми власності - права власності профспілок, законодавець розмежовував власність профспілок та безоплатне користування ними державним майном як різні види речових прав.

Колегією суддів встановлено, що таким чином, спірне майно знаходилося в державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника, тобто, держави (стаття 225 Цивільного кодексу УРСР, стаття 4 Закону України "Про власність").

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 року "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загально-республіканській власності.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про власність" національне багатство України: земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, основні засоби виробництва у промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв'язку, житловий фонд, будівлі та споруди, фінансові ресурси, наукові досягнення, створена завдяки зусиллям народу України частка в загальносоюзному багатстві, зокрема в загальносоюзних алмазному та валютному фондах і золотому запасі, національні, культурні та історичні цінності, в тому числі й ті, що знаходяться за її межами, є власністю народу України.

Згідно із пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" від 05.11.1991 року №311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається. Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Спірне майно не відноситься до майна, яке підлягало передачі до комунальної власності, а отже залишилося у державній власності.

Функція по управлінню державним майном постановою Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" від 14.02.1992 року покладена на Кабінет Міністрів України, а з часу набрання чинності постановою Верховної Ради України "Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України" від 07.07.1992 року - на Фонд державного майна України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України", рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Викладена правова позиція щодо необхідності та правомірності застосування при вирішенні даного спору саме приведених вище положень законодавства знайшла своє відображення у судовій практиці вищих судових інстанцій України по аналогічним спорам щодо визначення форми власності майна, переданого у відання профспілковим організаціям колишнього СРСР (постанови Вищого господарського суду України від 11.02.2009 року по справі № 2-26/8897.2-08, від 07.04.2010 року по справі №20- 3- 30/475- 05- 11719, постанови судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.09.2007 року та від 16.09.2008 року).

Законом України "Про власність" від 07.02.1991 року № 697-ХІІ, із змінами і доповненнями (втратив чинність 20.06.2007 року, Закон України № 997) зокрема, його статтею 20 було визначено, що професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності. Відповідно до статті 21 Закону України "Про власність" право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, у свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 року №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 року №1540-ХІІ встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Також Постановою Верховної Ради Української РСР від 24.08.1991 року № 1427 - XII визначено, що з моменту проголошення незалежності України чинними на її території є тільки Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства республіки.

Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

З урахування зазначених вище норм чинного законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що будь-яке майно, яке за час існування СРСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Передача майна у відання ніяким чином не є передачею майна у власність з огляду як на різне правове значення даних форм управління майном, так і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За змістом Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених частиною 2 статті 2 Закону України "Про приватизацію державного майна" принципів, визначеними у статті 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

В даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З аналізу частини 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про порушення прав позивача на розпорядження в межах, наданих законом, майном, яке перебуває в державній власності, і відповідно незаконність рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради від 27.07.1999 року №32 "Про оформлення права колективної власності на майновий комплекс санаторію "Сокілець" розташованого в с.Сокілець, вул. Леніна № 49".

Статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В силу статей 4-3, 33 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, враховуючи вищенаведене, прокурором та позивачем доведено, що цілісний майновий комплекс санаторію "Сокілець" перебував у державній власності, а оскаржуваним рішенням №32 від 27.07.1999 року це право порушується.

Господарський суд Вінницької області прийшов до висновку, що на момент звернення з позовом прокурором та позивачем не пропущено строк позовної давності щодо оскарження рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської Ради від 27.07.1999 року №32. Щодо позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, перебіг строку позовної давності для звернення прокурора з даним позовом виник за наслідками проведення перевірки за вказівкою Генеральної прокуратури України (лист №07/1/1-359вих-291ОКВ-11 від 17.06.2011 року), тобто з листопада 2011 року.

Проте, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду не може погодитися з такими висновками з огляду на наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалися або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу частин 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Проте, якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Так, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року №435-IV (набрав чинності 01.01.2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 цих положень передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

У своїй позовній заяві позивач просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради, прийняте у 1999 році, тобто на той час, коли діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року №6417 (втратив чинність 01.01.2004 року у зв'язку з набранням чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року).

На момент виявлення наведених порушень та прийняття оспорюваного рішення був чинний Цивільний Кодекс УРСР (1963 року) відповідно до положень якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71).

В силу статті 74 Цивільного кодексу УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 цього ж кодексу у відповідній редакції).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 зазначеного кодексу).

За змістом статті 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Місцевим господарським судом встановлено, що прокурору стало відомо про порушення інтересів держави під час проведення перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України у 2011-2012 роках /т.3, а.с.87-95/. Позивач у своїх поясненнях також акцентував увагу суду на тому, що про наявність оскаржуваного рішення йому стало відомо за результатами прокурорської перевірки.

Відповідно до частини 1 статті 261 нині чинного Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Водночас, колегією суддів встановлено, що позивач про порушення свого права дізнався ще у 1997 році, складаючи Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, підписаним позивачем та відповідачем-2 у 1997 році. До зазначеного переліку включений дитячий санаторій «Сокілець» /т.7, а.с.3-4/.

Судом апеляційної інстанції враховується також, що у Постанові Верховного суду України від 25 березня 2015 року у справі №11/163/2011/5003 зазначено, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спором в даній справі є спір про право власності, а вимога про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Сокілецької сільської ради №32 від 27 липня 1999 року є способом захисту порушеного права, і як зазначалось вище, про порушення даного права позивачу було відомо ще у 1997 році.

За таких обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача по справі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" задоволити.

Рішення господарського суду Вінницької області від 13 березня 2013 року у справі №8/6/2012/5003 скасувати.

Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

Стягнути з Фонду державного майна України (01601, м.Київ, 133, вул.Кутузова, 18/9) на користь Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (01033, м.Київ, вул.Шота Руставелі, 39-41) 6528,50 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 8/6/2012/5003 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.