РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2015Справа №910/11383/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сампо-Україна"

до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

про стягнення грошових коштів в розмірі 48 340,41 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача: Леонтьєв Г.Є. (представник за довіреністю);

від відповідача: Ілларіонов Ю.В. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 07 липня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сампо-Україна", 30квітня2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою від 27.04.2015 року до відповідача, Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", про стягнення грошових коштів в розмірі 48 340,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки № 23 від 03.06.2013 р. позивач здійснив поставку товару, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 19 150,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 239,27 грн. та 3% річних у розмірі 736,61 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою суду від 06.05.2015 року (Суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/11383/15 та призначено розгляд справи на 02.06.2015 року.

Через відділ діловодства суду 27.05.2015 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив визнати укладений договір між сторонами недійсним, а в позові відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 02.06.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав надав довідку про відсутність аналогічного спору, клопотання про долучення документів до матеріалів справи та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти позову та дав пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено до 07.07.2015 року.

В п. 3.11. постанови від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Пленум Вищого господарського суду України надав господарським судам України роз'яснення про те, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Так, позивач в судовому засіданні 07.07.2015 року, користуючись передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, подав до суду клопотання б/н б/д «Про зменшення позовних вимог», в якому просив суд стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» заборгованість за договором поставки № 23 від 03.06.2013 року в сумі 42 691,50 грн., а також 3 200,00 грн. за послуги адвоката, з них основного боргу - 24 145,52 грн., пені (відповідно до п. 5.1. зазначеного договору) - 3 817,41 грн., 3% річних - 1 279,70 грн. та інфляційних втрат - 17 380,08 грн. По суті, виходячи зі змісту вказаного клопотання, а також положень раніше поданої позовної заяви б/н від 27.04.2015 року та конкретних обставин справи № 910/11383/15, воно розцінюється судом як зменшення розміру позовних вимог.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сампо-Україна" (надалі - позивач) та Державним підприємством «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (надалі - відповідач) було укладено договір поставки № 23 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язується поставити покупцеві, а покупець - прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості і за ціною, вказаною в рахунках-фактурах.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору постачальник передав, а покупець прийняв товар на загальну суму - 25 863,22 грн., однак Покупець за товар не розрахувався, а відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за Договором в розмірі 25 863,22 грн.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов'язання по Договору щодо оплати товару.

Відповідач надав суду відзив в якому проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі шляхом визнання договору недійсним.

Оцінивши в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги, з урахування поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.п. 3.1., 3.2., 3.4 Договору оплата згідно даного Договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури. Оплата товару здійснюється покупцем на умовах відстрочки платежу до 01 вересня 2013 року після відвантаження товару. Сума даного договору становить 25 863,22 грн. (двадцять п'ять тисяч вісімсот шістдесят три гривні 22 копійки).

Умовами п. 4.1 Договору встановлено, що передача товару здійснюється за наявності належно оформленої видаткової накладної та довіреності.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як визначено ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору 12 червня 2013 року та 27 червня 2013 року позивач поставив відповідачу узгоджений сторонами в Договорі товар на суми 14 919,67 грн. та 10 943,55 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН-000103 та № РН-000141. На підтвердження факту отримання відповідачем товару позивачем надано довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №№ 9, 13 від 05.06.2013 р. та 27.06.2013 р., виданих на ім'я Тараса І.М. (належним чином завірені копії документів містяться в матеріалах справи).

Водночас, з матеріалів справи випливає, що після подання позовної заяви до суду відповідачем було перераховано на користь позивача в 1 717,70 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 1, 5 від 06.05.2015 року та від 04.06.2015 року (копії платіжних доручень в матеріалах справи).

Нормами ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідач надав суду відзив, в якому стверджував про те, що укладення Договору та приймання товару було здійснене представником з перевищенням наданих йому повноважень. Дане твердження судом відхиляється з огляду на наступне.

По-перше, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту визнання Договору недійсним. При цьому, правомірність укладення такого договору не входить до предмету доказування у даній справі.

По-друге, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Вимоги до первинного документа встановленні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», якою передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, вказаний Закон передбачає обов'язковим реквізитом первинного документа підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вирішуючи питання щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачем товару на суму 25 863,22 грн. за видатковими накладними № РН-000103 від 12.06.2013 року та № РН-000141від 27.06.2013 року суд виходить з наступного.

Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. №99 встановлено, що сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Довіреність видається довіреній особі під розписку та реєструється у журналі реєстрації довіреностей.

За таких обставин, оформлені відповідним чином довіреності в силу приписів ст. 34 Господарського процесуального кодексу України є допустимими доказами отримання товару.

На підтвердження факту отримання відповідачем товару позивачем надано довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №№ 9, 13 від 05.06.2013 р. та 27.06.2013 р., виданих на ім'я Тараса І.М. Отже, наявний документ є допустимим доказом в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, що засвідчує факт отримання товару відповідачем.

Твердження відповідача про те, що вказані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей з його сторони підписані не уповноваженою особою, суд вважає необґрунтованими та розцінює це як намір уникнення від виконання зобов'язання.

Зокрема, дані довіреності завірені печаткою Підприємства, що є зовнішнім реквізитом відповідача та засвідчує легітимність підпису перед третіми особами. При цьому відповідач не посилається на незаконне використання його печатки чи наявність службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, і докази звернення відповідача до правоохоронних органів стосовно цих же обставин відсутні.

При цьому, відсутність у вказаних довіреностях підстав отримання матеріальних цінностей не може бути підставою для визнання довіреностей такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки вказані обставини не впливають на встановлений судом факт отримання представником відповідача поставленого за Договором товару.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.2 Договору, відповідач повинен був сплатити вартість поставленої продукції до 01.09.2013 р.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, зважаючи на те, що відповідач частково сплачує грошові кошти за отриманий товар, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором поставки в сумі 24 145,52 грн.

За приписами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 5.1 Договору у разі несвоєчасної оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Отже, суд дійшов висновку, що з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, факту прострочення відповідачем своїх зобов'язань, по оплаті вартості отриманого ним товару за Договором, стягненню з відповідача, в межах шестимісячного строку прострочення нарахування, на користь позивача підлягає 1547,96 грн. пені.

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
24145.5202.09.2013 - 28.02.20141806.5000 %0.036 %*1547.96
Положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши детальний розрахунок 3% річних суд дійшов висновку, що з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, факту прострочення відповідачем своїх зобов'язань, по оплаті вартості отриманого ним товару за Договором, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1 196,69 грн. 3% річних.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
24145.5202.09.2013 - 27.04.20156033 %1196.69

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що обґрунтованим є втрати від інфляції в розмірі 17 380,08 грн. за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання по Договору на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що позовні вимоги, з урахуванням поданого клопотання б/н б/д «Про зменшення розміру позовних вимог», підлягають задоволенню в розмірі 44 270,25 грн. (сорок чотири тисячі двісті сімдесят гривень 25 копійок), з них основного боргу - 24 145,52 грн. (двадцять чотири тисячі сто сорок п'ять гривень 52 копійки) пені - 1547,96 грн. (одна тисяча п'ятсот сорок сім гривень 96 копійок), індексу інфляції - 17 380,08 грн. (сімнадцять тисяч триста вісімдесят гривень 08 копійок) та 3% річних - 1 196,69 грн. (одна тисяча сто дев'яносто шість гривень 69 копійок).

Відносно питання розподілу господарських витрат у справі № 910/11383/15, суд вважає за необхідне зазначити правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в п.17 Інформаційного листа 01-8/2351 від 20.10.2006року "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року", відповідно до якої у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Питання щодо повернення зайво сплаченої суми державного мита у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначених законодавством.

Окрім того, судом встановлено, що 23 квітня 2015 року між позивачем (Клієнт або Замовник) та Адвокатом Юрковим М.О. було укладено договір про надання правової допомоги № 23/04 (копія договору міститься в справі), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, передбачених даним договором виконавець бере на себе зобов'язання надати замовнику правову допомогу, що наведена у п. 1.2 Договору, а замовник, в свою чергу, зобов'язується своєчасно прийняти та оплатити її.

На виконання зобов'язань по оплаті послуг за вказаним Договором замовник перерахував на користь адвоката грошові кошти в розмірі 3 200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1156 від 27.04.2014р. (копія в матеріалах справи).

Дослідивши викладені позивачем вимоги про стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг адвоката в розмірі - 3 200,00 грн. суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності з п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи здатність кожної особи бути позивачем та відповідачем у суді, самостійним вибором позивача конкретних адвокатів, які надаватимуть йому юридичні послуги та представлятимуть його інтереси в суді, зважаючи на тривалість розгляду і складність справи, з урахуванням того, що адвокат Юрков М.О. не був присутній у судовому засіданні, а також до суду не надано доказів, що свідчать про передання від адвоката клієнту результатів послуг, що оформлюється підписаним між останніми Актом про виконану роботу на суму 3 200,00 грн., хоча підписаний між сторонами Акт про виконану роботу є саме підтвердженням факту надання послуг, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача судових витрат за послуги адвоката в сумі 3 200,00 грн. задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги, що загальна сума ціни позову, з урахування поданого представником позивача клопотання про зменшення позовних вимог, становить - 44 270,25 грн., судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1 673,17 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (ЄДРЮОФОП 37284028, адреса: 04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 8), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сампо-Україна"(ЄДРЮОФОП 37481145, адреса: 03118, м. Київ, просп. Червонозоряний, буд. 128), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - основного боргу - 24 145,52 грн. (двадцять чотири тисячі сто сорок п'ять гривень 52 копійки) пені - 1 547,96 грн. (одна тисяча п'ятсот сорок сім гривень 96 копійок), індексу інфляції - 17 380,08 грн. (сімнадцять тисяч триста вісімдесят гривень 08 копійок), 3% річних - 1 196,69 грн. (одна тисяча сто дев'яносто шість гривень 69 копійок) та судові витрати - 1 673,17 грн. (одну тисячу шістсот сімдесят три гривні 17 копійок). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 13.07.2015 року.

Суддя О.С. Комарова