ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. Справа № 914/774/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1

при секретарі Фіна Н..,

з участю представників:

від позивача з'явився

від відповідача 1 не з'явився

від відповідача 2 з'явився

від третіх осіб не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк

на рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року,суддя Щигельська О.І.

у справі № 914/774/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк, м.Львів

до відповідача-1: Приватного акціонерне товариства Компанія з управління активами Карпати-інвест, м.Львів

до відповідача-2: Приватного підприємства Ніка-Ріелті, м.Луцьк

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ІРС Сістем, м.Луцьк

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м.Луцьк

про визнання договору іпотеки недійсним

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 в позові Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк до приватного акціонерне товариства Компанія з управління активами Карпати-інвест, приватного підприємства Ніка-Ріелті, за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ІРС Сістем, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

Суд першої інстанції, при відмові в задоволені позову, дійшов висновку, що відповідно до ст.573 ЦК України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому, а відтак твердження позивача про те, що в момент укладення договору іпотеки від 03.10.2014р. сторонами не дотримано вимог п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» є безпідставним.

.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому апелянт зазначив, що за іпотечним договором від 03.11.2008р., ОСОБА_3 передано в іпотеку ВАТ Фольксбанк, правонаступником якого є ПАТ ВіЕс Банк, нерухоме майно. Водночас, вказане майно передано ПП ІРС Сістем в іпотеку ПрАТ КУА Карпати-інвест за договором іпотеки від 03.10.2014р. Вважаючи, що зазначений договір іпотеки від 03.10.2014р. порушує права та законні інтереси позивача як іпотекодержателя, оскільки робить неможливим задоволення в повному обсязі грошових вимог до ОСОБА_3, ПАТ ВіЕс Банк звернулось до суду із позовною заявою про визнання вказаного договору іпотеки недійсним.

Так, апелянт зазначає, що спірний договір іпотеки суперечить та укладений з порушенням норм, передбачених ч.4 ст.3, п.2 ч.1 ст.18 Закону України Про іпотеку, ч.ч.1, 2, 3 ст.203, ст.1046 ЦК України. Договір позики укладений 01.10.14 року, а ПрАТ КУА Карпати-інвест надало позику ТОВ ІРС Сістем 05.10.2014 року. Відтак, договір іпотеки від 03.10.2014 року укладений на забезпечення виконання зобовязання або задоволення вимоги, яка не є дійсною, чи передбачена договором, що не набрав чинності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач1 заперечив проти її задоволення, просив рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 року залишити без змін. При цьому вказав, що право на отримання позики виникло у позичальника саме з моменту підписання, тобто з 01.10.2014 року. Окрім того, заперечив твердження апелянта, з приводу відсутності в договорі іпотеки істотних умов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 заперечив проти її задоволення, просив рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 року залишити без змін. При цьому вказав, що вся сума позики фактично була у розпорядженні ТОВ «ІПС Сістем» з моменту укладення договору позики, тобто 01.10.2014 року, оскільки отримати кошти в межах договору позики могли в будь-який момент.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ІРС Сістем заперечив проти її задоволення, просив рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 року залишити без змін. При цьому вказав, що суд першої інстанції дійшов вірного про відмову в заявленому позові.

Представник позивача, в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задоволити. При цьому наводив доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому наводив доводи аналогічні викладеним в своєму відзиві.

Представники відповідача-1, та третіх осіб не зявились, про причини неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. розяснено, що за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Апеляційний суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк - без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судами між Відкритим акціонерним товариством Фольксбанк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ВіЕс Банк; позивач по справі, кредитор за договором) та ОСОБА_3 (третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору; позичальник за договором) укладено кредитний договір KF53474 від 03.11.2008р., за яким банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 1600000,00грн. строком на 15 років (надалі кредит) (п.1). Відповідно до п.2 вказаного договору, виконання зобовязання позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою офісу, загальною площею 178,6 кв.м. за №24370425, що знаходиться за адресою: м.Луцьк, пр.Відродження, буд.10.

На виконання умов цього договору між ВАТ Фольксбанк (іпотекодержатель за договором) та ОСОБА_3 (іпотекодавець за договором) 03.11.2008р. укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №4437/290.

Згідно з п.1.2 вказаного договору, іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобовязань іпотекодавця перед іпотекодержателем за договором основного зобовязання щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами основного зобовязання, передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: офіс загального призначення площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, пр.-т Відродження, буд.10, реєстраційний номер обєкта 24370425 (надалі предмет іпотеки).

У відповідності до п.3.1 вказаного іпотечного договору, позивачем вжито заходи до реєстрації обтяження предмета іпотеки в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Копії витягів про вчинення зазначених реєстраційних дій (№21552806 від 03.11.2008р. та №21553050 від 03.11.2008р. відповідно) долучено до матеріалів справи.

Проте, позивачу стало відомо, що між Приватним акціонерним товариством Компанія з управління активами Карпати-інвест (відповідач-1 по справі, іпотекодержатель за договором) та Приватним підприємством Ніка-Ріелті (відповідач-2 по справі, іпотекодавець за договором) 03.10.2014р. укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №2571/9, за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю, в якості виконання зобовязань боржника за договором позики, офіс /А-5/, загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк Волинської області, пр.Відродження, буд.10 (надалі предмет іпотеки).

Вважаючи зазначений договір іпотеки від 03.10.2014р. таким, що порушує права та законні інтереси ПАТ ВіЕс Банк як іпотекодержателя офісу за іпотечним договором від 03.11.2008р., оскільки робить неможливим задоволення в повному обсязі грошових вимог позивача до ОСОБА_3 за кредитним договором за рахунок предмету іпотеки, ПАТ ВіЕс Банк звернулось до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору іпотеки від 03.10.2014р., укладеного між Приватним акціонерним товариством Компанія з управління активами Карпати-інвест та Приватним підприємством Ніка-Ріелті, посвідченого нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за реєстраційним №2570, оскільки він суперечить та укладений з порушенням норм, передбачених ч.4 ст.3, п.2 ч.1 ст.18 Закону України Про іпотеку, ч.ч.1, 2, 3 ст.203, ст.1046 ЦК України.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України Про приватизацію державного майна, частини другої статті 20 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), частини другої статті 15 Закону України Про оренду землі, статті 12 Закону України Про іпотеку, частини другої статті 29 Закону України Про страхування, статті 78 Закону України Про банки і банківську діяльність, статті 7-1 Закону України Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності тощо.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України Про іпотеку, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом іпотеки за іпотечними договорами від 03.11.2008р. та 03.10.2014р. є одне і те ж майно, а саме: офіс, загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк Волинської області, пр. Відродження, буд.10.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Апелянт стверджує, що на момент укладення спірного договору іпотеки від 03.10.2014р. в силу норм, закріплених ч.2 ст.631, ст.1046 ЦК України, договір позики №9П-Гр від 01.10.2014р. ще не набрав чинності, оскільки позика на той момент не була надана. Отже, спірний договір іпотеки від 03.10.2014 не міг бути укладений раніше ніж позика була фактично надана. В даному випадку договір іпотеки від 03.10.2014р. містив посилання на основне зобов'язання, передбачене договором позики від 01.10.2014р., який не набрав чинності. Оскільки основного зобов'язання не існувало на момент укладення договору іпотеки від 03.10.2014р., в спірному випадку вимога п.2 ч.1 ст.18 Закону України Про іпотеку вважається не виконаною.

Так, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до п.2 ч.1, ч.2 ст.18 Закону України Про іпотеку, серед інших істотних умов, іпотечний договір повинен містити зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Як встановлено ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п.1.1 оспорюваного договору іпотеки від 03.10.2014р., іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору позики №9П-Гр від 01.10.2014р., укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ІРС Сістем (далі боржник), та додатків до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому (далі договір позики), за умовами якого іпотекодержатель зобовязується надати боржнику позику в розмірі 500000,00грн. на визначених договором позики умовах на строк до 31.12.2017р., а боржник не пізніше 31.12.2017р. повернути іпотекодержателю грошові кошти в сумі 500000,00грн., а також сплатити інші платежі, передбачені договором позики та цим договором.

Так, п.2 договору позики №9П-Гр від 01.10.2014р., укладеного між ПрАТ КУА Карпати-інвест (позикодавець за договором) та ТзОВ ІРС Сістем (позичальник за договором, третя особа-2 по справі), сторони дійшли згоди про те, що позика надається траншами в безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку позикодавця (відкритого для обліку коштів Фонду) на поточний рахунок позичальника протягом одного банківського дня від дня одержання заявки на транш.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, погоджується з висновоком суду першої інстанції, що відповідно до ст.573 ЦК України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Відповідно до статті 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Спірний договір іпотеки є чинним, сторонами не заперечується його дійсність та з моменту підписання договору для кожної із сторін виникло ряд прав та обовязків.

З наведеного, суд приходить до висновку, що зазначені вище обставини спростовують твердження позивача про те, що в момент укладення договору іпотеки від 03.10.2014р. сторонами не дотримано вимог п.2 ч.1 ст.18 Закону України Про іпотеку.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. розяснено, що у силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду також зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2015р. у справі №903/1153/14 за позовом ПрАТ "Карпати-інвест" до ПП "Ніка-ріелті", за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ "ІРС Систем", в про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: офіс /А-5/, загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, Волинська обл., пр-т Відродження, 10; грошові кошти отримані від реалізації предмета іпотеки, спрямувати на погашення заборгованості ТОВ "ІРС Систем" перед ПрАТ " Карпати-інвест" за договором позики в сумі 190 000 грн. встановлено, що при укладенні спірного договору іпотеки від 03.10.2014 р., згідно з витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, виданого 03.10.2014 р. приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5, майно, що є предметом іпотеки, під забороною відчуження, в іпотеці не перебувало.

Також позивачем не доведено, що майно, передане в іпотеку згідно іпотечного договору від 03.11.2008р., відчужено ОСОБА_3 та на яких умовах, оскільки з матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки від 03.10.2014р., належить на праві власності ПП Ніка-Ріелті та набуте останнім після внесення ОСОБА_6 вказаного майна до статутного фонду підприємства, що підтверджується актом прийому-передачі та грошової оцінки майна від 03.07.2014р., витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №24829029 від 28.07.2014р. та №32608303 від 23.01.2015р., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк - відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року в справі №914/774/15 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови виготовлений 30.06.2015 р.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Суддя Бонк Т. Б.

Суддя Якімець Г. Г.