ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р. Справа № 914/572/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства (надалі ДП) Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства (надалі ВАТ) Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Львів б/н від 27.04.2015 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2015 року

у справі № 914/572/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) ОСОБА_3 Інтернешнл, м.Яготин,

до відповідача ОСОБА_2 підприємства (надалі ДП) Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства (надалі ВАТ) Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Львів,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 автомобільних доріг у Львівській області, м. Львів,

про стягнення 16 946 197,7 грн.

За участю представників :

від позивача: не з»явився;

від відповідача: Бабух А,Б. - представник

від третьої особи: не зявився;

Представникам сторін в судових засіданнях розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст.811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.04.2015р. у справі №914/572/15 (суддя Бортник О.Ю.) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 підприємства Львівський облавтодор відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3 Інтернешнл 12 244 288,00грн. заборгованості, 3 057 149,59 грн. інфляційних, 320 028,79 грн. трьох процентів річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ДП Львівський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України подано апеляційну скаргу б/н від 27.04.2015 р., в якій просить рішення суду скасувати в частині стягнення 12 244 288 грн. заборгованості, 3 057 149,59 грн. інфляційних, 320 028,79 грн. трьох процентів річних, в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є необгрунтованим, обставини справи не доведені належними та допустимими доказами, судом неповно з»ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, скаржник вважає, що позивачем не доведено факту наявності достатнього обсягу державних коштів для фінансування робіт за договором у 2013 році, а також не надано доказів на підтвердження того факту, що у 2014 році відповідними правовими актами були передбачені бюджетні призначення, а відповідними суб»єктами були взяті бюджетні зобов»язання по фінансуванню робіт, визначених договором.

Також скаржник зазначає, що позивачем не доведено настання моменту виникнення обов»язку із оплати.

Окрім того, скаржник посилається на те, що судом належним чином не перевірено наявності повноважень ОСОБА_5 на підписання акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт.

Третьою особою подано письмові пояснення б/н б/д, в яких просить розглянути справу з урахуванням наданих пояснень та доказів без участі представника ОСОБА_4.

ТОВ ОСОБА_3 Інтернешнл у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

ДП Львівський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України подано клопотання про призначення будівельно-технічної судової експертизи б/н від 08.06.2015р., посилаючись, зокрема на те, що як вбачається із акту виконаних будівельних робіт за 2013 рік, останній складений з покликанням на п.п.2.20 та 2.23 ВБН Д.1.1218-1-2001 (ВБНД.1.1-218-1-2001) «Порядок визначення вартості будівництва, реконструкції, капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування (державного та місцевого значення)», який з набранням чинності СОУ 42.1-0:2012 «Порядок визначення вартості капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування (державного та місцевого значення)» визнано таким, що втратив чинність.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що наявні об»єктивні підставити ставити під сумнів обсяги та вартість робіт, відображені в довідці про вартість виконаних робіт (та витрати) за 2013 рік (форма КБ-3) і акті приймання виконаних будівельних робіт за 2013 рік (форма КБ-2в) на суму 12 244 288,00грн.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи має бути доручено компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Однак, судова колегія прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення будівельно-технічної судової експертизи б/н від 08.06.2015р., оскільки, як вбачається з пояснення ТОВ ОСОБА_3 Інтернешнл посилання в тексті акту на (ВБНД.1.1-218-1-2001) є технічною помилкою, оскільки в акті при визначенні вартості робіт застосовано чинні, встановлені СОУ 42.1-0:2012, коефіцієнти: (4) в записі під літ. VI «Прибуток» і (1,79) в записі під літ. VII «Адміністративні витрати». Ця помикла в описі нормативу застосованого коефіцієнту не вплинула на реальність вартості виконаних робіт. Інших належних доказів в підтвердження помилкового визначення вартості робіт відповідачем не надано.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що у даному випадку при розгляді справи відсутня потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних обставин справи та відповідно призначенні експертизи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 серпня 2012 р. між ТОВ ОСОБА_3 Інтернешнл, м.Яготин та ДП Львівський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України укладено договір на надання послуг (виконання робіт) з поточного ремонту автомобільних доріг загального користування державного та місцевого значення Львівської області (Поточний ремонт автомобільної дороги Т-14-02 КПП Смільниця-Старий Самбір, км 0+000-км 14+000, Львівської області).

Згідно з умовами цього договору (п.п. 1, 3, 4) позивач зобовязувався надати послуги (виконати роботи) з поточного ремонту вищезгаданої автомобільної дороги, а відповідач - прийняти і оплатити такі послуги в межах фактично отриманих державних коштів від замовника (ОСОБА_4 автомобільних доріг у Львівській області) на поточний ремонт автомобільних доріг загального користування державного та місцевого значення у Львівській області. Ціна договору становила 20 179 733,00грн. з врахуванням ПДВ.

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом оплати відповідачем після предявлення позивачем рахунка на оплату послуг (робіт) або після підписання сторонами акта наданих послуг (виконаних робіт) або поетапної оплати замовником наданих послуг (виконаних робіт) в порядку встановленому даним договором.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що позивачем виконано для відповідача робіт з поточного ремонту вищезгаданої дороги на суму 1 224 4288 грн., що підтверджується Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за 2013 р. та Актом приймання виконаних будівельних робіт за 2013 р. з поточного ремонту автомобільної дороги Т-14-02 КПП Смільниця-Старий Самбір, км 0+000-км 14+000, Львівської області, які скріплені печатками відповідача без зауважень та застережень щодо їхньої якості, вартості та кількості.

Позивачем 28 березня 2014 р. направлено відповідачу вимогу у строк, встановлений ст. 530 ЦК України, оплатити роботи, вказані у згаданих вищезазначених довідці та акті.

Відповідач вимогу отримав 31.03.2014р., що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, проте вимогу позивача залишив без відповіді та задоволення.

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 12 244 288,00грн. основного боргу 3 057 149,59 грн. інфляційних, 1 323 724,94 грн. пені та 321 035,17 грн. трьох процентів річних.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно із ст. 526 ЦК України, ст.193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, а у відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 317 ГК України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 1 статті 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У відповідності до статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 889 ЦК України замовник зобов'язаний сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 838 ЦК України, підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обовязків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обовязку.

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого обєкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч. 4 ст. 879 ЦК України), пунктами 98, 99 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених Постановою КМУ від 01.08.2005 року № 668.

Згідно із ч. 4 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

В ході розгляду справи судом правомірно встановлено, що оскільки, відповідач не виконав свої зобовязання, які випливають з договору та закону, то, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданні послуги (виконанні роботи) в сумі 1 224 4288 грн підлягає задоволенню

Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок, суд першої інстанції правомірно визнав такими, що підлягають до стягнення суму 3 057 149,59 грн. інфляційних за період з квітня 2014 р. по лютий 2015 р., а також 320 028,79 грн. трьох процентів річних за період прострочення виконання грошових зобовязань з 08.04.2014 р. по 19.02.2015 р.

Згідно приписів ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.627 ЦК України враховуючи статтю 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції що вимога позивача щодо стягнення пені в сумі 1 323 724,94грн. не підлягає задоволенню, оскільки з огляду на норми ст. 547 ЦК України, у матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надані докази вчинення сторонами в письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобовязання з оплати спірних у справі робіт пенею.

Щодо посилання скаржника на відсутність достатнього обсягу бюджетних коштів відповідача на погашення заборгованості, судова колегія погоджується із висновком суду, що не береться до уваги посилання замовника на відсутність бюджетного призначення на фінансування робіт за договором підряду, тому що це не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплати відповідних робіт, оскільки в разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не приймати їх результати.

Згідно з частиною першої ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобовязання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення відповідача від обов»язку виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимог судом першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом належним чином не перевірено наявності повноважень ОСОБА_5 на підписання акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт судовою колегією не береться до уваги, оскільки довідка про вартість виконаних за 2013 р. будівельних робіт та акт приймання виконаних за грудень 2013 р. будівельних робіт від імені відповідача скріплені підписами та відбитками круглої печатки відповідача. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази того, що печатка, відтиском якої скріплені вказані документи, вкрадена у відповідача або втрачена ним, чи незаконно використовувалась і з цього приводу проводилось відповідне службове розслідування. З аналізу норм ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, яка діяла станом на 2013 р., та ч. 1 ст. 181 ГК України вбачається, що підпис сторони на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено (письмово), а відповідно сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, що має письмову форму. Наявність печатки на правочині свідчить про скріплення відповідачем самого документа, а не підпису особи. Такий висновок суду відповідає висновкам Вищого господарського суду України, викладеним у його постанові, опублікованій у Віснику господарського судочинства № 6 за 2012 р. (стор. 111-113). Закон України від 15.04.2014 р. N 1206-VII, яким внесено зміни у зміст ч. 2 ст. 207 ЦК України набрав чинності лише з 30.10.2014 р.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно із ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2015р. у справі №914/572/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.07.2015р..

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.