РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015Справа №916/1275/15-г

За позовомВійськового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси
До Одеської обласної ради
Третя особа Одеська обласна державна адміністрація
Провизнання незаконним та скасування рішення
Суддя Шкурдова Л.М.

За участю представників:

Від позивача-1Субботін О.М. (за довіреністю №220/384/д від 26.05.2015 р.)
Від позивача-2не з'явився
Від відповідачаЮвчиця О.В. (за довіреністю №01/03-39/5 від 06.01.2015 р.)
Від прокуратуриСтригун М.А. (посвідчення №025147 від 26.03.2014 р.)
Від третьої особине з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Одеського гарнізовну в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення Одеської обласної ради від 24 квітня 2003 року № 154-ХХІV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" в частині включення до Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада п. 11.1.352 - "Адміністративні споруди, початок ХХ ст./вул. Софіївська, 19/".

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.03.2015 р. передано справу № 916/1275/15-г за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2015 р. справу прийнято судом до свого провадження, призначено її розгляд на 22.05.2015 р.

Ухвалою від 22.05.2015 р. розгляд справи відкладено судом на 02.06.2015 р.

02.06.2015 р. судом продовжено розгляд спору у справі № 916/1275/15-г на п'ятнадцять днів, відкладено її розгляд на 12.06.2015 р.

Згідно з ухвалою від 12.06.2015 р. за клопотанням позивача судом залучено в процесуальному статусі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеську обласну державну адміністрацію, відкладено розгляд справи на 30.06.2015 р.

В судове засідання 30.06.2015 р. з'явилися представники позивача-1, відповідача та прокуратури.

Представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи додаткові докази на підтвердження своїх заперечень.

В ході засідання судом було заслухано остаточні позиції присутніх в засіданні учасників процесу по суті спору. Так, представники прокурора та позивача-1 підтримали заявлені позовні вимоги, а представник відповідача заперечив проти задоволення позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951 р. «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені в довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського військового округу» встановлено, що з-поміж інших об'єктів власником військового містечка № 19 по вул. Короленка, 19 (станом на даний час - вул. Софіївська) в м. Одесі є Одеський військовий округ та відновлено право землекористування Одеського військового округу земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти нерухомості вказаного військового містечка.

15.08.1985 р. виконавчий комітет Одеської обласної Ради народних депутатів прийняв рішення № 480 «Про затвердження додаткового списку пам'яток архітектури місцевого значення та кордонів заповідної території в м. Одесі», яким затвердив перелік будівель і споруд, належних взяттю під охорону держави як пам'яток архітектури місцевого значення згідно з додатком № 1.

Відповідно до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 р. № 449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області» до прийняття Верховною радою і Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, що розмежовують права власності на нерухомі пам'ятки історії та культури, до комунальної власності Одеської обласної ради прийнято нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які являються державною власністю (п.2).

Рішенням Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, згідно з додатком, до якого серед інших включено адміністративні споруди, початок ХХ ст. (вул. Софіївська, 19) (п. 11.1.352. додатку).

Надалі рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006 р. № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, у якому п. 8 під назвою «Об'єкти культурної спадщини» викладено в редакції п.11 рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. №154-XXIV.

Відтак, п. 11 переліку рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-XXIV є чинним, зокрема, п. 11.1.352, оскільки встановлює дійсний перелік об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад області та визначений у чинному рішенні Одеської обласної ради від 22.09.2006 р. №73-V (п. 8).

За твердженнями прокурора, вказане рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-XXIV в частині включення до Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада п. 11.1.352. -«Адміністративні споруди, початок ХХ ст. (вул. Софіївська, 19)» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки Одеська обласна рада безпідставно включила до Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада пункт 11.1.352, адже, право власності на спірні об'єкти нерухомого майна належать державі в особі Міністерства оборони України.

Натомість, відповідач проти позовних вимог заперечує, обґрунтовуючи у відзиві правомірність прийнятого ним рішення як належного власника щодо включення спірного об'єкта до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади області як пам'ятки історії та культури місцевого значення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 2, 29 ГПК України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 р. представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Статтею 1, ч. 2 ст. 5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Закону

Відповідно до положень Закону України «Про Збройні Сили України» та Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань, зокрема, здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Статтею 4 ГПК України вставлено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951 р. «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені в довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського військового округу» власником військового містечка № 19 по вул. Короленка, 19 (станом на даний час - вул. Софіївська) визнано Одеський військовий округ, правонаступником якого є Міністерство оборони України.

Станом на даний час указане рішення Одеської міської ради депутатів трудящих щодо визнання власником адміністративної будівлі по вул. Софіївська, 19 (раніше - вул. Короленка) у м. Одесі Міністерства оборони України у встановленому законодавством порядку не змінено та не скасовано.

З моменту прийняття указаного рішення по даний час будівлі № 1,2 військового містечка № 19 відносяться до нерухомого військового майна, належать до державної власності та перебувають на обліку квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, на підтвердження чого позивачем подано до суду індивідуальну картку будівлі № 1 військового містечка № 19 у м. Одеса та відомості про окреме нерухоме державне майно за формою № 2б(д).

Окрім того, виходячи з наявності у Міністерства оборони України права власності на адміністративну будівлю по вул. Софіївська,19 в м. Одесі, постановою Господарського суду міста Києва від 01.07.2005 р. у справі №33/55-05-3489, залишеною без змін апеляційною та касаційною інстанціями, визнано недійсним п.3 рішення Одеської міської ради №150 від 27.09.1997 р. «Про результати інвентаризації пам'ятників містобудування та архітектури в м. Одесі» та додаток №2 до нього, в частині реєстрації адмінбудівлі по вул. Софіївська, 19, як об'єкта міської комунальної власності - за власником - Одеською міською радою.

15.08.1985 р. виконавчий комітет Одеської обласної Ради народних депутатів прийняв рішення № 480 «Про затвердження додаткового списку пам'яток архітектури місцевого значення та кордонів заповідної території в м. Одесі», яким затвердив перелік будівель і споруд, належних взяттю під охорону держави як пам'яток архітектури місцевого значення згідно з додатком № 1.

При цьому, надаючи засвідчену копію вказаного рішення з додатком, отриману з Державного архіву Одеської області, позивач вказує на відсутність у п. 70 переліку адреси - «вул. Короленко», що свідчить про те, що будівлі по вул. вул. Короленко, 19 у м. Одесі не були включені до переліку пам'яток архітектури Одеської області відповідно до рішення № 480.

Відповідач в свою чергу також надав до суду належним чином засвідчену копію рішення виконавчого комітету Одеської обласної Ради народних депутатів № 480 «Про затвердження додаткового списку пам'яток архітектури місцевого значення та кордонів заповідної території в м. Одесі», до якого включено будівлю по вул. Короленко, 19 у м. Одесі.

З метою уникнення повторного доказування преюдиціального факту щодо внесення запису щодо спірного майна до списку пам'яток архітектури місцевого значення та кордонів заповідної території в м. Одесі суд бере до уваги постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.06.2013 р. у справі № 5017/1863/2012, якою встановлено, що будівля по вул. Короленко, 19 у м. Одесі збудована на початку ХХ століття за проектом архітектора Л.М. Чернігова, і рішенням Одеського облвиконкому від 15.08.1985р. № 480 визнана пам'яткою архітектури місцевого значення і прийнята під охорону держави (охоронний №7980Д).

Проте, на суперечності у доводах сторін з приводу наявності у вказаному списку запису про включення об'єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Короленко, 19, суд зазначає, що рішення Одеської обласної Ради народних депутатів «Про затвердження додаткового списку пам'яток архітектури місцевого значення та кордонів заповідної території в м. Одесі» не являється правовстановлюючим документом в розумінні чинного законодавства та не може породжувати права і обов'язки Одеської облради як його власника, тобто, не передбачає перехід права власності на пам'ятки містобудування і архітектури, що вбачається з аналізу приписів Закону України «Про охорону і використання пам'яток історії та культури».

Так, ст. 8 Закону України «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» (у редакції, чинній на момент прийняття рішення) визначає компетенцію виконавчих комітетів місцевих Рад народних депутатів у галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, а саме, виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам'яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам'яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам'яток історії та культури.

Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Таким чином, указаним рішенням право власності держави на об'єкти нерухомого майна по вул. Короленко, 19 у м. Одесі не порушувалося та не передавалося, а лише визнавалось пам'яткою архітектури, яка підлягає охороні державою.

07.02.1991 р. був прийнятий Закон Української РСР "Про власність", згідно зі ст. 31 якого до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальна власність).

За приписами ст. 32 вказаного Закону суб'єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР.

Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

В ст.ст. 34, 35 вказаного Закону визначено об'єкти права загальнодержавної (республіканської) та комунальної власності.

На підставі постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 р. "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р. "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 311 від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), міст Києва та Севастополя.

На підставі указаної постанови рішенням Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, згідно з додатком, до якого серед інших включено адміністративні споруди, початок ХХ ст. (вул. Софіївська, 19) (п. 11.1.352. додатку).

Надалі рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006 р. № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, у якому п. 8 під назвою «Об'єкти культурної спадщини» викладено в редакції п.11 рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. №154-XXIV.

Проте, за наслідками системно-правового аналізу постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» суд дійшов висновку, що ним не передбачено передачу будівель військових містечок у комунальну власність та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Судом встановлено, що на виконання вказаної постанови Одеською обласною Радою народних депутатів було прийнято рішення від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області».

Зазначеним рішенням обласної ради було затверджено переліки державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради народних депутатів та міст обласного підпорядкування, зокрема, місту Одеса. Згідно з вказаними переліками пам'ятки історії та культури як окремі об'єкти права власності до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися.

Таким чином, не маючи для того достатніх правових підстав Одеська обласна рада віднесла адміністративні споруди, початок ХХ ст. (вул. Софіївська, 19), до переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, тобто, фактично прийняла рішення щодо нерухомого майна, що не належить відповідній територіальній громаді області на праві власності, оскільки з моменту прийняття рішення звуженим виконкомом Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951 р. «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені в довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського військового округу» і по теперішній час будівлі № 1,2 військового містечка №19 відносяться до нерухомого військового майна, належать до державної власності та перебувають на балансі та на обліку КЕВ м. Одеси.

Приймаючи рішення у даній справі, суд вважає, що відповідач не довів належними засобами доказування факту наявності права комунальної власності на адміністративні споруди по вул. Софіївська, 19 (раніше - Короленко) у м. Одеса на момент прийняття рішення від 24.04.2003 р. № 154-ХХIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада», достатніх доказів на підтвердження переходу вказаного нерухомого майна з державної у комунальну власність подано не було.

Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Конституція України у ст. 19 закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушень.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, здійснивши оцінку наявних у справі доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи із приписів чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» в частині включення до Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада п. 11.1.352 - "Адміністративні споруди, початок ХХ ст. /вул. Софіївська, 19/" прийняте Одеською обласною радою з перевищенням наданих законом повноважень, порушує право власності держави в особі Міністерства оборони України на належне йому майно, тому відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України є підставою для його скасування.

Згідно з п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача у справі, тобто, на Одеську обласну раду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада» в частині включення до Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада п. 11.1.352 - "Адміністративні споруди, початок ХХ ст. /вул. Софіївська, 19/".

3. Стягнути з Одеської обласної ради (35032, м. Одеса, пр. Шевченка, 4, ) до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Л.М. Шкурдова

Повний текст рішення складено: 06.07.15