КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. справа№ 910/9477/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - ОСОБА_2

відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан»

на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 р.

у справі № 910/9477/15 (суддя - Конюх О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан»

про стягнення 57 069,66 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» про стягнення з відповідача заборгованості за договором на виконання агротехнічних робіт від 17.07.2014 р. у розмірі 45 123,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 10 538,25 грн, 3% річних у розмірі 907,18 грн та штрафу у розмірі 501,23 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 р. у справі № 910/9477/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 45 123,00 грн, 10 525,83 грн інфляційних втрат, 451,23 грн штрафу та 907,18 грн 3% річних, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що між сторонами не підписувався акт прийому-передачі виконаних робіт, а підписи на договорі від 17.07.2014 р. на виконання агротехнічних робіт та на акті приймання-передачі до нього від 04.08.2014 р., копії яких містяться в матеріалах справи, вчинені не директором відповідача, а іншою особою, тому у відповідача відсутні правові підстави для сплати заборгованості. Крім того, позивач фактично виконав зобов'язання за укладеним договором частково, здійснив обмолот зернових на меншій площі, в той час як умовами укладеного договору передбачено виконання робіт на площі 200 га за ціною 400 грн/га.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/9477/15, а розгляд справи призначено на 09.07.2015 р.

В засідання суду, призначене на 09.07.2015 р., представник відповідача не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.07.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» (далі - замовник) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (далі - виконавець) було укладено договір на виконання агротехнічних робіт (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом даного договору є надання замовнику послуг комбайнами по збиранню врожаю (обмолот ранніх зернових) з площі 200 га за ціною 400 грн за га, всього на суму 80 000,00 грн.

Згідно з п. 2.1 договору виконавець зобов'язаний розпочати роботи не пізніше 2 діб з дати подання заявки замовником, забезпечити максимальну кількість годин роботи агрегату на добу на наданій замовником площі та після виконання робіт підписати акт виконаних робіт.

Як передбачено п. 2.2 договору, замовник зобов'язаний забезпечити виконавця обсягом робіт, надавати допомогу у здійсненні ремонту техніки, забезпечити проживання та триразове харчування працівників виконавця, підписати акти виконаних робіт.

Розрахунок за надані виконавцем послуги здійснюється замовником протягом 10 днів з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт (п. 3.1 договору).

На виконання умов договору, у період з 17.07.2014 р. по 02.08.2014 р., позивач надав відповідачу агротехнічні послуги комбайном по збиранню врожаю на загальну суму 50 123,00 грн, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних агротехнічних робіт від 04.08.2014 р.

Вказаний акт прийому-передачі виконаних робіт було підписано обома сторонами та скріплено їх печатками.

26.02.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» сплатило позивачу 5 000,00 грн заборгованості за укладеним договором.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, свої зобов'язання за договором на виконання агротехнічних робіт від 17.07.2014 р. виконав частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 45 123,00 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним та містить елементи договорів підряду та надання послуг.

Згідно зі ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як передбачено ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об'єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою (п. п. 4, 6 ст. 882 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позивач виконав свої зобов'язання за договором з поставки товару, а відповідач виконав взяті на себе зобов'язання з оплати товару лише частково, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у сумі 45 123 грн (50 123,00 грн - 5 000,00 грн).

Доводи скаржника про те, що між сторонами акт прийому-передачі виконаних робіт не підписувався, а тому у відповідача відсутні правові підстави для сплати заборгованості, колегія вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками акт приймання-передачі виконаних робіт (а.с 10).

Стосовно доводів скаржника про те, що позивач фактично виконав зобов'язання за договором частково, здійснив обмолот зернових на меншій площі, в той час як умовами укладеного договору передбачено виконання робіт на площі 200 га за ціною 400 грн/га, колегія зазначає наступне.

Згідно підписаного між сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт площа обмолочених зернових складає 136,1 га, тобто є меншою, ніж передбачено умовами укладеного договору - 200,0 га, ціна за один га - 368,28 грн також є меншою, ніж передбачено умовами договору - 400,00 грн.

Разом із тим, мотивованої відмови від приймання виконаних робіт з боку відповідача не надходило, обсяг робіт погоджений сторонами, недоліків під час виконання робіт відповідачем не виявлено.

Крім того, в даному акті прийому-передачі виконаних агротехнічних робіт від 04.08.2014 р. сторони зазначили, що даний акт є підставою для здійснення розрахунку між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п. 3.1 договору замовник здійснює розрахунок за надані послуги протягом 10 днів з моменту підписання сторонами акту.

Отже строк оплати виконаних робіт становив до 14.08.2014 р включно.

Також, позивач здійснив часткову оплату за виконані роботи в сумі 5000,00 грн, а відтак визнав свій обов'язок щодо здійснення розрахунків за виконані роботи.

Доводи скаржника про те, що підписи на договорі від 17.07.2014 р. на виконання агротехнічних робіт та на акті приймання-передачі до нього від 04.08.2014 р. вчинені не директором відповідача, а іншою особою, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Встановлено, що договір від 17.07.2014 р. на виконання агротехнічних робіт та акт приймання-передачі до нього від 04.08.2014 р. були підписані з боку відповідача та скріплені печаткою підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи те, що відповідачем не вчинялося жодних дій щодо визнання недійсними вказаного договору, зокрема, не було подано зустрічного позову чи відкриття кримінального провадження щодо підробки підпису, вказаний договір є дійсним та обов'язковий до виконання сторонами.

До того ж, крім підписів даний договір містить відтиск печатки підприємства.

Підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Наявність печатки на укладеному договорі та акті приймання-передачі до нього є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів господарської діяльності. У разі втрати печаток і штампів керівники підприємств зобов'язані негайно повідомити про це органи МВС України та вжити заходів для їх розшуку.

Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів втрати, підробки печатки чи передачі штампу іншій особі.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах від 01.11.2011 р. у справі № 21/235-09, від 21.08.2013 р. у справі № 5015/3143/12 та від 13.03.2013 р. у справі № 5028/7/17/2012.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 10 538,25 грн та 3% річних у розмірі 907,18 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012 р. у справі № 37/64).

Оскільки 3% річних та інфляційні не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується.

Відповідно до пункту 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи те, що відповідачем було частково сплачено суму основної заборгованості 26.02.2015 р., періоди прострочення складають:

- з 15.06.2014 р. по 25.02.2015 р. на суму заборгованості 50 123,00 грн - інфляційні втрати позивача нараховуються у сумі 10 525,83 грн;

- з 26.02.2014 р. по 01.03.2015 р. інфляційні втрати не нараховуються, оскільки розрахунковий період складає менше 15 днів.

Таким чином, судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно якого задоволенню підлягають інфляційні втрати у розмірі 10 525,83 грн.

Разом з тим, за заявлений позивачем період сума 3% річних, належна до стягнення з відповідача на користь позивача, нарахована арифметично правильно, є обґрунтованою, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у розмірі 907,18 грн.

Крім того, за неналежне виконання умов укладеного договору, позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 1% від суми заборгованості в сумі 501,23 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як передбачено ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже штраф є одноразовою (а не триваючою) санкцією і умовою застосування до боржника штрафу є: по-перше, наявність порушення боржником зобов'язання, а по-друге, такий штраф за порушення зобов'язання має бути передбачений договором.

Пунктом 4.3 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення платежу відповідно до договору замовник сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості.

Станом на день звернення позивача до суду основний борг відповідача перед позивачем складав 45 123,00 грн, 1% з яких становить 451,23 грн.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком штрафу, здійсненим місцевим судом, відповідно якого з відповідача на користь позивача належить до стягнення штраф у розмірі 451,23 грн.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сан» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 р. у справі № 910/9477/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/9477/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран