Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

07 липня 2015 року справа № 927/865/15

позивач: публічне акціонерне товариство "Чексіл",

вул. Щорса, буд. 66, м. Чернігів, 14000

відповідач: публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації

"Чернігівгаз", вул. Любецька, 68, м. Чернігів, 14021

предмет спору: про зобов"язання вчинити певні дії

Суддя Л.М.Лавриненко

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Губко Н.В., довіреність від 02.04.2015 представник;

Негляд В.Л., голова правління, протокол №3 засідання Наглядової ради публічного

акціонерного товариства "Чексіл"; наказ №05-к/тр від 10.02.2015 року

від відповідача: Кузнецова В.О. довіреність № 31 від 20.10.2014 представник

Рішення приймається після оголошеної в судовому засіданні перерви, з 01.07.2015 року по 07.07.2015 року, на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем - публічним акціонерним товариством "Чексіл" подано позов до відповідача - публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз", відповідно до якого позивач просить суду: 1) зобов»язати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" перерахувати плату за поставлений ПАТ "Чексіл" природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу; 2) зобов'язати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" в період до 31.12.2015 року постачати природний газ ПАТ "Чексіл" по тарифу, встановленому в договорі №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу.

Представники сторін в судовому засіданні 01.07.2015 року надали письмові клопотання про відмову від фіксації судового засідання технічними засобами, які задоволено судом.

Також в судовому засіданні судом були задоволені клопотання позивача та відповідача про залучення до матеріалів справи додаткових документів.

В судовому засіданні 01.07.2015 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представники позивача виклали позовні вимоги.

Представник відповідача стосовно позовних вимог заперечував. В поданому відзиві на позов просить відмовити в задоволенні позову та вказує на те, що заявлені позовні вимоги не відповідають способу захисту порушеного права. Посилаючись на ч.5 ст.10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постанову Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» №705 від 25.07.2012 року зазначає, що ПАТ «Чернігівгаз», як гарантований постачальник природного газу, зобов»язано реалізовувати природний газ для задоволення потреб населення за цінами встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року №583 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення». Крім того, з 01.07.2015 року постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.05.2015 року №1640 анульована ліцензія ПАТ «Чернігівгаз» на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Суд оголосив перерву в судовому засіданні до 07.07.2015 року на 09:30 та зобов'язав позивача: надати нормативно-правове обґрунтування заявлених позовних вимог; докази на підтвердження дати отримання у квітні 2015 року проекту додаткової угоди №2 про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду №ВЖ-Ч-16 від 02.04.2014 року про зміну ціни на природний газ на підставі постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №583; відповідача: надати докази направлення проекту додаткової угоди №2 про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду №ВЖ-Ч-16 від 02.04.2014 року про зміну ціни на природний газ на підставі постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №583; постанову НКРЕ від 03.03.2015 року №583; копію ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом АЕ№295557. Зобов'язав сторони забезпечити явку повноважних представників сторін з належними повноваженнями та документами, що посвідчують особу.

Після оголошеної перерви в судовому засіданні 07.07.2015 року суд продовжив розгляд справи по суті.

Представником позивача, через канцелярію суду, подано письмове клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині зобов'язання відповідача поставляти газ позивачу до кінця 2015 року за ціною визначеною договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, з посиланням на ту обставину, що позивачу стало відомо про анулювання постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1640 від 28.05.2015 року ліцензії на постачання природного газу ПАТ «Чернігівгаз». У зв»язку зі зменшення позовних вимог позивач просить суд повернути судовий збір у розмірі переплаченої суми згідно з ст.7 Закону України «Про судовий збір», вважати прохальну частину позовної заяви такою: зобов»язати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" перерахувати плату за поставлений ПАТ "Чексіл" природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу.

Представник відповідача проти зменшення позовних вимог не заперечував.

Суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині зобов'язання відповідача поставляти газ позивачу до кінця 2015 року за ціною визначеною договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, а також про повернення судового збору у разі зменшення розміру позовних вимог згідно з ст.7 Закону України «Про судовий збір», оскільки це не протирічить діючому законодавству та не зачіпає нічиї охоронювані законом інтереси, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

Представником відповідача в судовому засіданні 07.07.2015 року подано письмове клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів. Суд клопотання задовольнив, подані документи залучено судом до матеріалів справи.

В поданих додаткових поясненнях позивач наголошує на тому, що відповідач грубо порушує його право на отримання товару (газу) за ціною, про яку сторони домовились підписавши договір, оскільки ціна є істотною умовою договору, укладаючи який сторони домовляються про її конкретний розмір, а також визначають чи може вона змінюватись під час дії договору. Звертаючись до суду з позовом про зобов»язання відповідача перерахувати плату за поставлений природний газ в квітні, травні 2015 року, позивач застосовує способи захисту свого порушеного права визначених ст.ст.16,20 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач ухиляється від свого обов»язку, що полягає не тільки в передачі товару (газу), а передачі його на певних істотних умовах (зокрема за ціною), встановленою договором. Тому сам обов»язок про постачання природного газу виконується відповідачем не в повній мірі, оскільки поєднує обов»язок поставити товар за визначеною ціною. Посилаючись на ст.20 Цивільного кодексу України, позивач вказує на те, що збитки позивача полягають в тому, що відповідач підвищивши в односторонньому порядку ціну на газ створив для позивача інший обов»язок по сплаті виставлених рахунків та підписання акту приймання-передачі природного газу та змусив позивача звернутись до суду за захистом порушеного права в силу п. 2.9. договору.

Враховуючи, що позивачем було зменшено позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача поставляти газ позивачу до кінця 2015 року за ціною визначеною договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, суд розглядає дану справу з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши подані матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають суттєве значення для вирішення спору, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

02.04.2014 року між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" (постачальник) та публічним акціонерним товариством "Чексіл" (споживач) було укладено договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду, відповідно до п.1.1. якого постачальник постачає природний газ споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Газ, що продається за цим договором, використовується споживачем виключно для населення відомчого житлового фонду, що знаходиться на балансі споживача (п.1.2. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року).

Відповідно до п. 2.3. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, постачальник забезпечує постачання газу в пункти призначення в обсягах, підтверджених оператором, де передає газ споживачу.

Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання, а також договірні обсяги постачання газу споживачу, відповідно до п. 2.1. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, наведено в додатку 2 до договору (а.с.22), відповідно до якого постачальник здійснює протягом 2014 року постачання природного газу споживачу для власного споживання в обсязі 42,924 тис.куб.м., у тому числі по місяцях та кварталах.

Додатком №3 до договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року сторони погодили, що кількість газу, яка повинна поставлятись постачальником для населення відомчого житла, що знаходиться на балансі покупця визначається відповідно до норм споживання природного газу населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1996 року або показниками контрольно-вимірювального приладу. З тексту додатку №3 вбачається, що газовий лічильник на газифікований об»єкт в гуртожиток по вул.Ушинського,6 був встановлений 15.09.2014 року.

Пунктом 10.1. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року визначено, що договір набирає чинності з 01.01.2014 року укладається на строк до 31.12.2014 року. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити усі додатки до договору з визначенням планових обсягів газу на продовжений термін.

Усі зміни та доповнення до договору оформлюються письмово, підписуються уповноваженими особами та скріплюються печатками обох сторін (п. 10.2. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року).

Як свідчать матеріали справи, і проти чого сторони не заперечували, договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року продовжив свою дію на 2015рік.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» №705 від 25.07.2012 року, гарантованими постачальниками природного газу є суб»єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, території з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26.03.2015р. № 932, відповідачу видано ліцензію серії АЕ №295557 зі строком дії з 31.03.2015 по 30.03.2020 на постачання природного газу (метану), вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1640 від 28.05.2015 року «Про анулювання ліцензій на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом», відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Указу Президента України від 10.09.2014 року №715 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», з 01.07.2015 року анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом АЕ №295557, видану публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» .

Таким чином, з 01.07.2015р., відповідач втратив право на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом .

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладений між сторонами договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, по своїй правовій природі є договором поставки.

У відповідності до ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зокрема, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, зокрема, кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зокрема, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.п.5.1.1, 5.1.2., 5.1.5. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, постачальник (відповідач) зобов»язується виконувати умови договору, зокрема, забезпечувати постачання газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах, визначених договором; складати та надавати для погодження споживачеві акт приймання-передавання газу, а також згідно з п.5.2.1. договору має право отримувати від споживача плату за поставлений газ за цінами, визначеними в розділі 4 договору.

Пунктом 2.6. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року передбачено, що послуги з постачання газу підтверджуються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється за даними вузлів обліку, визначених у додатку 1 до договору та відповідно до норм споживання природного газу населенням, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1996 року, що розраховуються відповідно додатку 3 до договору.

Згідно п.п.2.8.-2.10. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, постачальник до 2-го числа, наступного за звітним місяцем, направляє споживачу два примірники акта приймання-передачі газу за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою постачальника. Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов»язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу. У випадку відмови від підписання акта приймання-передачі газу розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до договору або в судовому порядку.До прийняття рішення судом обсяг та вартість послуг з постачання встановлюються відповідно до даних постачальника. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Як свідчать матеріали справи, і проти чого не заперечують сторони, на виконання умов договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, постачальником (відповідачем) було поставлено покупцю (позивачу) природний газ у квітні 2015 року в обсязі 0,721 тис.м.куб. та у травні 2015 року в обсязі 0,459 тис.м.куб.

Відповідно до п.4.1. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, в редакції додаткової угоди №1 від 01.05.2014 року про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, ціна на природний газ, який використовується населенням відомчого житлового фонду для приготування їжі та підігріву води встановлюється з 01.05.2014 року за 1000,0м.куб. газу і складає, зокрема, згідно з підпунктом 2: за умови, що обсяг споживання природного газу не перевищує 2500куб.м. на рік - за наявності газових лічильників всього - 1089,00 грн., з урахуванням цільової надбавки до ціни природного газу, тарифів на транспортування і постачання природного газу та податку на додану вартість.

Вказана в п.4.1. договору роздрібна ціна на газ була встановлена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, від 03.04.2014р. № 420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення» та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.04.2014р. за № 388/25165, про що також зазначено сторонами в додатковій угоді № 1 від 01.05.2014 року про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року.

Згідно з пунктом 4.4. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. договору, є обов»язковою для сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість газу буде застосовуватись сторонами при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках за газ згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 2.8. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року постачальником (відповідачем) було направлено споживачу акт передачі-приймання природного газу за квітень 2015 року №ЧН000010762 в кількості 0,721 тис.м.куб виходячи із ціни 7,188 грн. за 1 м.куб на загальну суму 5107,07 грн. та акт передачі-приймання природного газу №ЧН000013287 за травень 2015 року в кількості 0,459 тис.м.куб виходячи із ціни 7,188 грн. за 1 м.куб на загальну на суму 3255,49 грн., а також виставлені відповідні рахунки на оплату №000010762 за квітень на суму 5107,07 грн. та №000013287 за травень на суму 3255,49 грн.

Позивач просить суд зобов»язати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" перерахувати плату за поставлений ПАТ "Чексіл" природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу, оскільки сторонами не були внесені зміни до договору щодо зміни ціни на природний газ, який поставлявся по вказаному договору.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У відповідності до ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки, тощо), які встановлені або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Частиною 5 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ст. 10 Господарського кодексу України, одним із основних напрямків економічної політики держави є цінова політика, спрямована на регулювання державою відносин обміну між суб'єктами ринку з метою забезпечення еквівалентності в процесі реалізації національного продукту, дотримання необхідної паритетності цін між галузями та видами господарської діяльності, а також забезпечення стабільності оптових та роздрібних цін.

Згідно із ст. 12 Господарського кодексу України, одним з основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів.

Відповідно до ч. 3 ст. 189 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Згідно із ст. 191 Господарського кодексу України, державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку. Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення".

Відповідно до ст. 192 Господарського кодексу України, політика ціноутворення, порядок встановлення та застосування цін, повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо встановлення та регулювання цін, а також контролю за цінами і ціноутворенням визначаються законом про ціни і ціноутворення, іншими законодавчими актами.

Таким чином, основні засади цінової політики та регулювання відносин, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення відбувається на підставі Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про ціни і ціноутворення», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

Державна цінова політика у сфері діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, відповідно до ст.8 Закону України «Про ціни і ціноутворення», реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України.

Статтею 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» передбачено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб'єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Державні регульовані ціни можуть запроваджуватися на товари суб'єктів господарювання, які порушують вимоги законодавства про захист економічної конкуренції.

Державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.

Зміна рівня державних регульованих цін може здійснюватися у зв'язку із зміною умов виробництва і продажу (реалізації) продукції, що не залежать від господарської діяльності суб'єкта господарювання.

Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади, державні колегіальні органи та органи місцевого самоврядування під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін обов'язково включають розмір їх інвестиційної складової частини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу," державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Крім того, відповідно до частини 3 ст. 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать, зокрема: ліцензування господарської діяльності на ринку природного газу; забезпечення проведення тарифної та цінової політики на ринку природного газу; встановлення тарифів на: постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про природні монополії» визначено сфери діяльності суб»єктів природних монополій, зокрема, транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами; зберігання природного газу в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності із зберігання природного газу ліцензійними умовами).

Відповідно до частини 5 ст.10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється гарантованими постачальниками за роздрібними цінами, встановленими Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики.

Таким чином, порядок встановлення закупівельних цін на газ як державних регульованих цін зокрема, а також політика ціноутворення в цілому при формуванні та встановленні таких цін визначаються з урахуванням положень Закону України "Про ціни і ціноутворення" та Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу».

Відповідно ціни на природний газ для суб»єктів, зазначених у ст. 10 Закону України "Про засаді функціонування ринку природного газу", є державними регульованими цінами, і уповноважена їх встановлювати Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент виникнення спірних правовідносин, а саме з 01.04.2015 року, відповідно до постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №585 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», були встановлені нові роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення (з урахуванням податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, тарифів на послуги з транспортування, розподілу і постачання природного газу за регульованим тарифом), у разі використання природного газу, а саме: для приготування їжі та/або підігріву води - 7,188 грн. за 1 м.куб.; для індивідуального опалення або комплексного споживання (індивідуальне опалення, приготування їжі та/або підігрів води): у період з 01.05. по 30.09. (включно) - 7,188 грн. за 1 м.куб.; у період з 01.10. по 30.04. (включно): за обсяг, спожитий до 200 м.куб. природного газу на місяць (включно) - 3,600 грн. за 1 м.куб.; за обсяг, спожитий понад 200 м.куб. природного газу на місяць - 7,188 грн. за 1 м.куб.

Відповідно до п. 3 даної постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №585, постанова НКРЕ від 03.04.2014 року №420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.04.2014 року за №388/25165, втратила свою чинність.

Постанова НКРЕ від 03.04.2014 року №420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.04.2014 року за №388/25165, була опублікована в Офіційному віснику України 03.03.2015, ст. 401, стор.14, № 15/1, код 75896/2015 .

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз», як гарантований постачальник природного газу, зобов»язаний був з 01.04.2015р. реалізовувати природний газ для задоволення потреб населення за цінами встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №583 від 03.03.2015 року «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення».

Пунктом 4.3. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року сторони передбачили, що постачальник зобов»язується розміщувати інформацію про ціну та її складові на своєму офіційному веб-сайті та засобах масової інформації.

Як вбачається із наданих відповідачем доказів, інформація про зміну тарифів на природний газ з 01.04.2015р. була опублікована в газеті «Деснянська правда» від 12.03.2015р. № 11 (539) та розміщена на офіційному веб-сайті ПАТ « Чернігівгаз».

Судом під час розгляду справи було встановлено, що інформація про зміну тарифів на природний газ з 01.04.2015р. була опублікована і в Офіційному віснику України 03.03.2015, ст. 401, стор.14, № 15/1, код 75896/2015 .

Також п. 4.6. договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року сторони визначили, що оплата за природний газ проводиться виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника 100% вартості запланованих на наступний місяць обсягів газу, зазначених в додатку 2 до договору, до 25 місяця, що передує місяцю поставки. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної поставки договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці.

Отже, умовами договору було передбачено можливість зміни ціни на газ на наступний розрахунковий період, і позивач належним чином був проінформований відповідачем про зміну ціни на природний газ з 01.04.2015р., відповідно до умов договору

Відповідно, не внесення змін до договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року щодо зміни ціни на природний газ не звільняє позивача від сплати за спожитий природний газ починаючи з 01.04.2015р. за ціною, яка встановлена постановою НКРЕ від 03.03.2015 року №585 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення».

За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем не було допущено порушення умов договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року та вимог чинного законодавства, і правомірно здійснювалось нарахування позивачу плати за поставлений природний газ у квітні та травні 2015 року по ціні 7,188 грн. за 1 м.куб., згідно виставлених рахунків на оплату №000010762 за квітень на суму 5107,07 грн. та №000013287 за травень на суму 3255,49 грн. на підставі актів передачі-приймання природного газу за квітень 2015 року №ЧН000010762 та за травень 2015 року №ЧН000013287.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо зобов»язання публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" перерахувати плату за поставлений ПАТ "Чексіл" природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Посилання відповідача на те, що заявлені позивачем вимоги не відповідають способу захисту порушеного права, яке визначено ст. 16 Цивільного кодексу України, судом до уваги не приймаються виходячи з наступного:

Згідно з ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб»єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в разі відмови у позові повністю, витрати, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.01.2013 року „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Керуючись ст.ст. 11,202,205,526,626,627,629,632,691,712 Цивільного кодексу України; ст.ст. 10,12,28,173,174,175,179,180,189,191,192,193 Господарського кодексу України; ст.ст. 2,12 Закону України «Про ціни та ціноутворення»; ст. 5 Закону України «Про природні монополії»; ст.ст.4,10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», ст.ст. 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 4,7 Закону України „Про судовий збір"; господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення підписано 09.07.2015 року

Суддя Л.М. Лавриненко

.