ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2015 Справа № 917/1129/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР", вул. Лучанська, б. 1-Б, с Юськівці, Лохвицький р-н, Полтавська обл., 37222

про зобов'язання повернути 2 000,00 т. пшениці 6 класу та 1 067,00 т. кукурудзи 3 класу згідно договору складського зберігання зерна № 140701 від 14.07.2014 р.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: Василенко Н.В., довіреність № 431 від 02.06.2015 р., паспорт серії КО № 724120, виданий Решетилівським РВ УМВС України у Полтавській області 15.11.2007 р.;

від відповідача: не з'явилися.

07.07.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" повернути 2 000,00 т. пшениці 6 класу та 1 067,00 т. кукурудзи 3 класу на виконання укладеного між сторонами 14.07.2014 р. договору складського зберігання зерна №140701.

Відповідач представництво у судове засідання вдруге не забезпечив, вимог суду не виконав, причин щодо цього суду не повідомив. Останній відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення строку вирішення спору та відсутність клопотання про його продовження, суд не оцінює вказану обставину як підставу для відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд,

встановив :

14.07.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амарант" (Зерновий склад) і Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (Поклажодавець) було укладено Договір складського зберігання зерна № 140701 (далі - Договір складського зберігання зерна, а.с. 9-13), за яким Поклажедавець зобов'язався передати Продукцію, а Зерновий склад зобов'язався прийняти її на зберігання на умовах, визначених Договором (п. 1.1 Договору складського зберігання зерна). Судом було оглянуто оригінал укладеного між сторонами Договору та встановлено, що залучена до позовної заяви копія відповідає оригіналу.

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Зерновий склад надає послуги Поклажодавцю по прийманню Продукції, доведенню до базисних кондицій по сміттєвій домішці і вологості, збереженню та відвантаженню на залізничний /автомобільний транспорт (п. 1.2. Договору складського зберігання зерна);

- при прийманні Продукції Поклажодавцю не пізніше наступного робочого дня видаються складські документи (п.2.4.3 Договору складського зберігання зерна);

- зерно, передане на зберігання, є власністю Поклажодавця. Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном, крім випадків, передбачених Законом (п. 9.1, 9.2 Договору складського зберігання зерна);

- строк зберігання зерна - до подання Поклажодавцем вимоги про його повернення, але не довше ніж строк до 31.03.2015 р. (граничний термін зберігання). Договір набирає чинності з моменту його укладання діє до виконання сторонами своїх зобов'язань. Зерновий склад зобов'язаний письмово не пізніше ніж за сім днів до закінчення граничного строку зберігання зерна попередити Поклажодавця за 10 (десять) робочих днів до його закінчення і визначити строк витребування зерна (п.8.1 та п. 8.3 Договору складського зберігання зерна).

14.07.2014 р. сторонами було укладено (підписано представниками сторін та скріплено печатками сторін) додаток до Договору складського зберігання зерна, в якому останні узгодили тарифи на послуги зернового складу (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було проведено зміну свого найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амарант" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР".

Відповідно до матеріалів справи Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Амарант" (Зерновий склад) прийняло на зберігання 1 067 т зерна кукурудзи 3 кл. та 2 000 т пшениці 6 класу. Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями складських квитанцій на зерно, а саме : складською квитанцією серії АХ № 055816 № 16 від 15.07.2014 р. (пшениця 6 класу 2014 р. врожаю у кількості 1 000 000,00 кг, а.с. 14), складською квитанцією на зерно серії АХ № 055416 № 8 від 15.07.2014 р. (пшениця 6 класу 2014 р. врожаю у кількості 1 000 000,00 кг, а.с. 14) та складською квитанцією на зерно серії АХ № 055495 № 311001 від 31.10.2014 р. (кукурудза 3 кл. 2014 р. врожаю у кількості 1 067 000,00 кг, а.с. 15). Дані складські квитанції підписані представниками відповідача та скріплені печаткою підприємства відповідача.

З огляду на те, що відповідач по закінченню граничного строку зберігання зерна не його не повернув, в порушення умов Договору не повідомив позивача про закінчення строку зберігання зерна, строк витребовування позивачем зерна не визначив, 13.05.2015 р. позивач звернувся до Зернового складу (відповідача) з вимогою № 130-2-12/2335 видати (повернути) з відповідального зберігання вищевказані 1 067 т зерна кукурудзи 3 кл. та 2 000 т пшениці 6 класу. Направлення вищезазначеної вимоги відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист № 957 від 13.05.2015 р., фіскального чеку "Укрпошти" № 8052 від 13.05.2015 р. (а.с. 18). За даними позивача зазначена вимога позивача лишилися без відповіді відповідача, відвантаження зерна з боку Зернового складу, не відбулося.

Враховуючи невиконання відповідачем вимоги та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" повернути 2 000,00 т. пшениці 6 класу та 1 067,00 т. кукурудзи 3 класу на виконання укладеного між сторонами 14.07.2014 р. договору складського зберігання зерна № 140701.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому відповідно до ст. 207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст. 207 Цивільного Кодексу України в редакції, яка діяла на момент укладання Договору складського зберігання зерна). За приписами ст. 180 Господарського кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладання Договору складського зберігання зерна) господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Загальний порядок укладення господарських договорів унормовано у ст. 181 Господарського кодексу України, зокрема, п. 1, п. 6 якої визначено наступне : господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини зі складського зберігання.

Правовідносини зі зберігання зерна регулюються нормами глави 66 Цивільного кодексу України, Законом України № 37-IVвід 04.07.2002 р. "Про зерно та ринок зерна в Україні" (із змінами та доповненнями) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. За приписами ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво (ст. 961 Цивільного кодексу України). При цьому згідно зі ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості, річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин сторін) встановлено, що суб'єктами зберігання зерна є : зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства) та інші суб'єкти підприємницької діяльності, які беруть участь у процесі зберігання зерна. Суб'єкти зберігання зерна відповідно до укладених договорів складського зберігання із суб'єктами ринку зерна гарантують забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання (ст. 7 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні"). Статтею 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи. Статтею 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" встановлено, що договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня. Після заповнення обов'язкових реквізитів простого або подвійного складського свідоцтва на зерно, реєстрації їх у реєстрі з присвоєнням порядкового номера заповнений бланк простого або подвійного складського свідоцтва на зерно передається особі, яка здала зерно на зберігання.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

За таких обставин, невиконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за Договором складського зберігання зерна дає позивачу право на захист порушених прав позивача шляхом спонукання відповідача до виконання обов'язку відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором складського зберігання зерна та приписів Цивільного кодексу України на момент винесення даного рішення не повернув належного позивачу зерна пшениці 6 класу у кількості 2 000,00 т. та кукурудзи 3 класу у кількості 1 067,00 т.. Дана обставина відповідачем не спростована.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права відповідає п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу зерно пшениці 6 класу у кількості 2 000,00 т. та кукурудзи 3 класу у кількості 1 067,00 т. підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Понесені позивачем при пред'явленні позову судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 75, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" (вул. Лучанська, буд. 1-Б, с. Юсківці, Лохвицький р-н, Полтавська обл., 37222, ідентифікаційний код юридичної особи 31801166) повернути Публічному акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033, ідентифікаційний код юридичної особи 37243279) 2 000,00 т. пшениці 6 класу та 1 067,00 т. кукурудзи 3 класу згідно договору складського зберігання зерна № 140701 від 14.07.2014 р..

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" (вул. Лучанська, буд. 1-Б, с. Юсківці, Лохвицький р-н, Полтавська обл., 37222, ідентифікаційний код юридичної особи 31801166) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033, ідентифікаційний код юридичної особи 37243279, р/р 3310 у АТ "Укрексімбанк", МФО 322313) - 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати накази з набранням чинності цим рішенням.

Повне рішення складене 09.07.2015 р.

Суддя О.В.Ківшик

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.