ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р. Справа №914/346/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача - Козак Н.В.

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «За Замком», б/н від 24.04.2015 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2015 року (підписане 21.04.2015 року) , суддя Долінська О.З.

у справі №914/346/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Львівського комунального підприємства «За Замком», м. Львів

про стягнення 103 282,58 грн.

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду з позовом про стягнення з Львівського комунального підприємства «За Замком» 103282,58 грн., з яких: 79893,17 грн. - основного боргу, 6833,74 грн. - пені, 13233,58 грн. - інфляційних втрат та 3322,10 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.2015 року по справі №914/346/15 позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково: присуджено до стягнення на користь останнього з Львівського комунального підприємства «За Замком» 60634,68 грн. - основного боргу, 13233,58 грн. - інфляційних втрат, 3320,83 грн. - 3% річних. Провадження у справі в частині стягнення 19258,49 грн. - основного боргу припинено. В задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення 1,27 грн. - 3% річних та 6833,74 грн. - пені) суд відмовив.

Рішення суду мотивоване тим, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу природного газу №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року підтверджена матеріалами справи, підставна і підлягає до стягнення в розмірі 60634,68 грн., враховуючи положення ст.ст.509, 526 ЦК України та ст.ст.174, 179 ГК України. Разом з тим, враховуючи погашення відповідачем частини основного боргу під час розгляду справи, суд припинив провадження у справі в частині стягнення 19258,49 грн. - основного боргу. Поряд з цим, суд враховуючи положення ст.625 ЦК України, здійснивши відповідний перерахунок, вважає правомірними нараховані позивачем до стягнення з відповідача інфляційні, та частково 3% річних. У задоволенні вимоги щодо стягнення пені, суд відмовив, керуючись ст.ст.258, 267 ЦК України, у зв'язку з пропуском позовної давності.

Не погоджуючись частково з рішенням суду першої інстанції, Львівське комунальне підприємство «За Замком» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2015 року по справі №914/346/15 в частині стягнення 60634,68 грн. - основного боргу, 13233,58 грн. - інфляційних втрат та 3320,83 грн. - 3% річних. Зокрема, зазначає, що суд не взяв до уваги факт погашення відповідачем заборгованості згідно з платіжними дорученнями №88 від 25.02.2015 року та №103 від 26.02.2015 року на загальну суму 48000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Разом з тим, додатково повідомив суд, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення заборгованість відповідача перед позивачем становила 60634,68 грн., оскільки заборгованість в розмірі 19258,49 грн. відповідач погасив під час розгляду справи, а після прийняття рішення у період з 21.04.2015 року по 25.05.2015 року відповідач оплатив ще 36403,05 грн.

Представник відповідача (скаржника) в судове засідання втретє не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (арк. справи 184).

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене, оскільки явка представника відповідача не визнавалась обов'язковою, а розгляд справи неодноразово відкладався, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору - продавець) та Львівським комунальним підприємством «За Замком» (в тексті договору - покупець) укладено договір №13/2870-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 р. природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно п.2.1 Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року газ обсягом до 105 тис. куб. м.

Відповідно до п.5.2 Договору ціна за 1000 куб .м. природного газу становить 1091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1091 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.

У п.6.1 Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу за період з січня 2013 року по грудень 2013 року включно природний газ обсягом 73,088 тис. куб. м на загальну суму 95686,81 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу, копії яких знаходяться у матеріалах справи, а саме: акти приймання-передачі природного газу від 31.01.2013 року за спожитий газ у січні 2013 року; від 28.02.2013 року за спожитий газ у лютому 2013 року; від 31.03.2013 року за спожитий газ у березні 2013 року; від 30.04.2014 року за спожитий газ у квітні 2013 року; від 24.01.2014 року за спожитий газ у жовтні 2013 року; від 24.01.2014 року за спожитий газ у листопаді 2013 року; від 24.01.2014 року за спожитий газ у грудні 2013 року.

Відтак, позивачем за період з січня по грудень 2013 року включно поставлено відповідачу природний газ об'ємом 73,088 тис. кум. м. на загальну суму 95686,81 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого природного газу виконував не вчасно та не в повному обсязі, з огляду на що у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 79893,17 грн.

Враховуючи наведене вище, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Львівського комунального підприємства «За Замком» 103282,58 грн., з яких: 79893,17 грн. - основного боргу, 6833,74 грн. - пені, 13233,58 грн. - інфляційних втрат та 3322,10 грн. - 3% річних, що нараховані відповідачу, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу природного газу №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст.526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вимогами ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, згідно п.п.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначалось вище, у п.6.1 Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Слід зазначити, що станом на дату звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ згідно договору №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року становила 79893,17 грн.

В процесі розгляду справи місцевим господарським судом, відповідач частково погасив вказану заборгованість сплативши на користь позивача 19258,49 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

З огляду на наведе вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 60634,68 грн. та припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України в частині стягнення основного боргу в розмірі 19258,49 грн.

Крім основного боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року, позивач просив суд стягнути з відповідача 6833,74 грн. - пені, 13233,58 грн. - інфляційних втрат та 3322,10 грн. - 3% річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного договору щодо оплати поставленого природного газу.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем при здійсненні розрахунку сум інфляційних втрат та 3% річних безпідставно включено ті дні, у які від відповідача поступила йому фактична оплата.

Згідно з п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Разом з тим, частиною 1 ст.252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому, у випадку оплати Відповідачем коштів наступного дня після спливу строку, встановленого для проведення оплати, не є підставою для нарахування за цей день (день оплати) інфляційних втрат чи відсотків річних, оскільки наявний факт прострочення оплати на кілька годин, а договором та законом не передбачено право позивача на нарахування відповідачу інфляційних втрат чи відсотків річних за кілька годин прострочення платежу, тобто менше однієї доби (календарного дня).

З огляду на наведене, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 13233,58 грн. - інфляційних втрат та 3320,83 грн. - 3% річних та відмову у стягненні 1,27 грн. - 3% річних, оскільки зазначена сума нарахована безпідставно.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 6833,74 грн. - пені, колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1 Договору сторона погодили, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору, продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові іх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідач у відзиві (б/н від 10.03.2015 року) просить суд застосувати, передбачений ч.2 ст.258 ЦК України, строк позовної давності в 1 рік до частини позовних вимог стосовно стягнення пені в розмірі 6833,74 грн.

Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим кодексом.

За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Слід зазначити, що у пункті 9.3 Договору сторони погодили, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Однак, договором купівлі-продажу природного газу №13/2870 від 28.12.2012 року не передбачено збільшення сторонами позовної давності щодо стягнення пені, відтак, в даному випадку слід керуватись положеннями п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, з огляду на передбачену ч.2 ст.258 ЦК України однорічну позовну давність, беручи до уваги заяву відповідача, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 6833,74 грн. - пені, у зв'язку з спливом позовної давності.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт погашення відповідачем заборгованості платіжними дорученнями №88 від 25.02.2015 року та №103 від 26.02.2015 року на загальну суму 48000 грн.

Як вбачається з вказаних платіжних доручень, копії яких знаходяться в матеріалах справи, у «призначенні платежу» зазначено: «оплата за отримане тепло за січень 2015 року» (платіжне доручення №88 від 25.02.2015 року) та «оплата за тепло отримане за січень 2015 року від мешканців» (платіжне доручення 103 від 26.02.2015 року).

Слід зазначити, що згідно з п.11.1 договору №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а відповідно до п.2.1 вказаного договору продавець передає покупцеві природний газ з 01 січня по 31 грудня 2013 року.

З огляду на наведене, оплата здійснена відповідачем платіжними дорученнями №88 від 25.02.2015 року на суму 44000 грн. та №103 від 26.02.2015 року на суму 4000 грн. не може вважатися погашенням заборгованості за природний газ, отриманий у період з січня 2013 року по грудень 2013 року за договором №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року, оскільки в призначеннях вказаних платежів немає посилання на вказаний договір, натомість зазначено, що вказані суми сплачуються за тепло, отримане у січні 2015 року, разом з тим, як пояснив представник позивача в судовому засіданні, за іншим договором. Докази зарахування позивачем вказаних проплат в рахунок погашення заборгованості за договором №13/2870-ТЕ-21 від 28.12.2012 року в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

Рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2015 року по справі №914/307/15 прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2015 року по справі №914/346/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «За Замком» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №914/346/15 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 03.07.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

Бонк Т.Б.