РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №910/10938/15
За позовом Міністерства оборони України

до Концерну «Техвоєнсервіс»

про стягнення 105681,25 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Марченко І.І. (представник за довіреністю);

від відповідача - Татарчук Р.О. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Міністерства оборони України (далі - Позивач) про стягнення з Концерну «Техвоєнсервіс» (далі - Відповідач) 105681,25 грн. заборгованості та санкцій за Договором комісії № 290/2/84-13вр від 08.10.2013 у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх обов'язків оплатити отриманий товар.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просить врахувати при вирішенні спору, що відсутня його вина у виникненні заборгованості, оскільки мають місце затримки фінансував діяльності підприємства, що має наслідком затримку виконання обов'язків перед Позивачем відповідно, і також Відповідач просить суд за ст. 233 ГК України зменшити санкції до 1 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 08.10.2013 між Позивачем, як комітентом, та Відповідачем, як комісіонером, Договору № 290/2/84-13вр (далі - Договір), Позивач доручив Відповідачу, а останній взяв на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору та виконати від свого імені, в інтересах Позивача та за рахунок останнього, договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України (далі - МАЙНО) на умовах EXW - військові частини А0168 (м. Київ), А2309 (м. Біла Церква), А0598 (м. Старокостянтинів), А2920 (м. Вознесенськ), відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної Торгової Палати «Інкотермс» у редакції 2000 року на внутрішньому ринку згідно зі Специфікацією (Додаток №1 до Договору).

Ціна Договору, за якою майно передано для реалізації, встановлена в розмірі 182448 грн. (п. 4.1 Договору), і кошти, отримані від реалізації майна (за виключенням комісійної плати, ПДВ, та документально підтверджених сум витрат), Відповідач зобов'язався перерахувати Позивачу протягом 5ти днів з дати підписання актів прийому передачі майна, але в будь-якому разі не пізніше 7ми робочих днів з дати їх підписання.

Прийом-передача майна за умовами п. 6 Договору здійснюється на підставі наряду та після отримання повідомлення Відповідача про перерахування покупцем йому коштів за майно.

Так, Відповідачем було надано Позивачу відповідні повідомлення (довідки): №225/К/2472-7 від 15.11.2013; №225/К/2394-7 від 01.11.2013; №225/К/2396-7 від 01.11.2013; №225/К/2710-7 від 30.12.2013; №225/К/2626-7 від 11.12.2013, які свідчать про отримання Відповідачем від покупця коштів за майно, із зазначенням суми отриманих коштів, а також із зазначенням суми коштів, які мають бути перераховані Позивачу, а також акти прийому-передачі військового майна від 29.11.2013, від 18.11.2013, від 13.11.2013, від 11.02.2014 та від 20.02.2014 (копії всіх документів залучено до справи).

Судом перевірено та визнано обґрунтованим розрахунок Позивача, відповідно до якого сума заборгованості не перерахованих Відповідачем Позивачу коштів на підставі вищенаведених документів становить 62410,76 грн.

Відповідач у встановлені Договором строки заборгованість не погасив, отримання майна не спростував, і доказів наявності у Відповідача претензій щодо його якості та/або комплектності майна по Договору матеріали справи не містять.

Претензію Позивача про погашення заборгованості Відповідачем залишено без фактичного задоволення. Матеріали справи не містять доказів протилежного.

Заперечення Відповідача проти позову в частині недостатності фінансування підприємства судом не приймаються, оскільки не є підставою для відкладення обов'язку Відповідача з виконання умов Договору.

Отже, наявність у Відповідача вищевказаної заборгованості, яка не була погашена на час подання позову, та залишається непогашеною на даний час, Позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України доведений, документально підтверджений і Відповідачем не спростований, тому позовні вимоги про стягнення 62410,76 грн. заборгованості визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення:

- пені відповідно до п. 8.3 Договору, на підставі статей 546, 549 ЦК України, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України та положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»;

- 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши наданий Позивачем розрахунок вищевказаних санкцій, суд дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку, його арифметичну правильність, відповідність вимогам закону та умовам Договору, та зокрема оскільки розраховані Позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом.

З огляду на вищенаведене, є обґрунтованими нараховані Позивачем 19063,07 грн. пені, 2270,09 грн. 3% річних та 21935,89 грн. інфляційних.

Разом з цим, Відповідачем у відзиві заявлено клопотання про зменшення санкцій до 1 грн. за ст. 233 ГК України.

У частині інфляційних та 3% річних судом вищевказане клопотання Відповідача відхиляється, оскільки положення ст. 233 ГК України зазначають лише про можливість, за певних умов та обставин, зменшення розміру штрафних санкцій, до яких в розумінні ст. 230 ГК України відноситься пеня, проте не відносяться 3% річних та інфляційні, тому вимоги Позивача в частині стягнення 2270,09 грн. 3% річних та 21935,89 грн. інфляційних задовольняються судом в повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення пені, то враховуючи, що Відповідач є підприємством державної власності, має значну заборгованість, яка виникла не з його вини, а через недофінансування підприємства та несвоєчасні розрахунки з ним інших кредиторів, та при цьому підприємство Відповідача приймає участь у посиленні обороноздатності України (здійснює ремонт бронетанкової та автомобільної техніки і засобів зв'язку), і також враховуючи скрутний фінансовий стан Відповідача, та що одночасне спрямування всіх належних Відповідачу коштів на виконання зобов'язань перед Позивачем могло б спричинити затримання чи навіть зупинення господарської діяльної Відповідача, тоді як Відповідач є стратегічним державним підприємством, а прострочення, що мало місце, не завдало збитків Позивачу, оскільки за даним рішення суду стягуються на користь Позивача компенсаційні санкції в порядку ст. 625 ЦК України, а також приймаючи до уваги майновий стан обох сторін (Позивача як державного органу, та Відповідача як державного підприємства), суд, у відповідності до ст. 233 ГК України вбачає підстави для зменшення на 50% заявленого до стягнення розміру пені, та стягує з Відповідача пеню в розмірі 9531,53 грн.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на Відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки. Аналогічну правову позицію викладено в п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» (м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 33689867) на користь Міністерства оборони України (м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) 62410 (шістдесят дві тисячі чотириста десять) грн. 76 коп. заборгованості, 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 09 коп. 3% річних, 21935 (двадцять одну тисячу дев'ятсот тридцять п'ять) грн. 89 коп. інфляційних, 9531 (дев'ять тисяч п'ятсот тридцять одну) грн. 53 коп. пені, а також 2113 (дві тисячі сто тринадцять) грн. 63 коп. судового збору.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.07.2015

Суддя Сташків Р.Б.