ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р.Справа № 922/2831/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобову Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД", м. Мерефа
про стягнення коштів в розмірі 33779,33 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Батютенко Ю.В., дов. від 15.05.2015р.;

Представник відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінвуд", м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД", м. Мерефа, про стягнення з будь-яких активів, виявлених державним виконавцем під час виконання рішення суду, суму основного боргу за договором поставки № 01/02/12-R-15 від 01.02.2012р., укладеним між сторонами даного спору, в сумі 33779,33 грн.

Ухвалою господарського суду від 12.05.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.06.2015р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від 09.06.2015р., за клопотанням представника відповідача, розгляд справи відкладався на 22.06.2015р. о 12:00 год.

Представник позивача, присутній у судовому засіданні 22.06.2015р., через канцелярію суду, надав клопотання (вх. № 25335), в якому просив викласти позовні вимоги в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД" на свою користь суму основного боргу в розмірі 33779,33 грн.". Надане позивачем клопотання задовольняється та суд продовжує розгляд справи з його урахуванням.

Представник відповідача у призначене 22.06.2015р. судове засідання не з"явився, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, заборгованість не спростував.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно ст. 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Радій, ЛТД" (покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 01/02/12-Я-15 (далі - договір), відповідно до якого, позивач зобов'язувався, в порядку на умовах, визначених договором, поставляти та передавати у власність відповідача визначений договором товар, а відповідач приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Відповідно до п.2.1. договору поставка товару здійснюється позивачем на підставі зробленої заявки відповідача (направленої по факсу чи електронною поштою) протягом 7 календарних днів з моменту її отримання.

Відповідно до п.4.2. договору, ціна товару, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково - прибуткових накладних.

Згідно п. 4.3. договору сума договору складається з вартості партій товарів, поставлених позивачем протягом строку дії договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за поставлену партію товару здійснюється відповідачем готівкового або безготівкового розрахунку по мірі реалізації поставленого товару кожні два тижні з моменту поставки товару на склад покупця.

Пунктом 5.4. договору було передбачено, що відповідач надає позивачу звіт про реалізований товар кожного календарного місяця, після чого він направляється постачальнику по факсу чи поштовим переказом.

Відповідно до п.6.1. договору граничний термін реалізації товару являється 85% від допустимого терміну зберігання, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню позивачу.

Пунктом 6.2. договору було передбачено, що з настанням строку, передбаченого п.6.1. договору, позивач зобов'язаний вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Відповідач додатково сповіщає позивача про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Згідно позову позивач вказує, що протягом часу дії договору позивачем було поставлено відповідачу товару за договором на загальну суму 35823,64 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи видатковими накладними. Однак, оплата за поставлений товар була зроблена відповідачем частково, в сумі 2044,31 грн.

27.01.2015 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу від 27.01.2015 року № 1414 про надання звіту про реалізований товар, що одержаний відповідачем 03.02.2015 року, згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення. В зазначеній вимозі позивач просив повернути поставлений, але не оплачений товар, або перерахувати його вартість. Позивач зазначав, що його представники будуть направлені для самовивозу товару за адресою відповідача: Харківська обл., Харківський район, місто Мерефа, вул. Дніпропетровська, будинок 223, кімната 8-8 протягом 15 днів з моменту одержання вимоги.

Вказаний лист було одержано відповідачем 03.02.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, дана вимога залишена відповідачем без відповідного реагування. Таким чином, як зазначає позивач, відповідач отримав вимогу про надання звіту про реалізацію товару, про повернення або оплату вартості поставленого, але не оплаченого товару, проте звіт не надав, товар не повернув та не оплатив його вартість, що і стало підставою для звернення відповідача до господарського суду з позовом про стягнення суми заборгованості за договором поставки в розмірі 33779,33 грн.

На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних, відповідач (покупець) отримав в період з 11.04.2013р. по 30.09.2013р. від позивача товар на загальну суму 35823,64 грн., що також підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків за договором, складеним між сторонами станом на 31.07.2014 р. Проте, всупереч вимогам договору поставки від 01.02.2012р., свої зобов"язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар відповідач виконав не в повному обсязі та не надав суду доказів на підтвердження оплати суми боргу в розмірі 33779,33 грн.

Дослідивши надані позивачем копії видаткових накладних, суд вважає, що вони повністю відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять обов'язкові реквізити первинних документів, зокрема: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; посилання на договір; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис осіб, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до п.6.1. договору граничний термін реалізації товару являється 85% від допустимого терміну зберігання, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню позивачу.

Пунктом 6.2. договору сторонами було передбачено, що з настанням строку, передбаченого п.6.1. договору, позивач зобов'язаний вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Відповідач додатково сповіщає позивача про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

В позовній заяві позивач, зокрема, зазначив, що відповідачем не були виконані умови договору щодо складання та направлення звітів, у зв'язку з чим позивач був вимушений окремо листами вимагати від відповідача надати звіт про реалізований товар. Матеріалами справи підтверджується отримання 03.02.2015 року відповідачем листа-вимоги від 27.01.2015 року № 1414 про надання відповідачем звіту про реалізований товар, та повернення поставленого, але не оплаченого товару або сплати його вартості.

Отже, як свідчать матеріали справи, звіти про реалізований товар відповідачем не були надані.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи видаткові накладні за договором, копії яких додані до позовної заяви, та акт звірки взаєморозрахунків за договором, складений між сторонами станом на 31.07.2014 р., суд дійшов висновку, що відповідачем станом на 31.07.2014 р. товар за договором було реалізовано.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати товару за договором поставки від 01.02.2012р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 01.02.2012р. в сумі 33779,33 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача даної суми заборгованості по договору поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на повернення ним в період з 05.05.2015р. по 13.05.2015р. товару на суму 1672,02 грн., які не враховані у розрахунку позивача, суд оцінює критично, оскільки відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження повернення позивачу товару на зазначену суму.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, враховуючи задоволення у повному обсязі позовних вимог ТОВ "Грінвуд", судові витрати у даній справі в розмірі 1827,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Радій, ЛТД" (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, б. 223, к. 8-9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінвуд" (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, б. 9, к. 414, ) суму основного боргу в розмірі 33779,33 грн., суму судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.06.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2831/15