РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015Справа №908/6046/14

За позовомПублічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ПАР»
простягнення 508055 грн. 81 коп.
Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.05.2015 до Господарського суду міста Києва за підсудністю з Господарського суду Запорізької області надійшли матеріали справи № 908/6046/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» про стягнення 482065 грн. 30 коп., з яких 409502 грн. 49 коп. основного боргу, 262 грн. 52 коп. пені, 14332 грн. 58 коп. 3% річних та 57967 грн. 71 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства та укладеного між сторонами Контракту № 90/13/13 від 06.03.2013 не у повному обсязі здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 409502 грн. 49 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати за товар, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 262 грн. 52 коп., а саме: 3 грн. 27 коп. пені за період з 12.08.2013 по 12.02.2014 та 262 грн. 52 коп. пені за період з 16.08.2013 по 16.02.2014, яка нарахована щодо кожного простроченого платежу за кожною накладною окремо. Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3,5% річних у розмірі 14332 грн. 58 коп. та 57967 грн. 71 коп. інфляційних втрат за період з вересня 2013 року по серпень 2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 прийнято до провадження справу № 908/6046/14 суддею Отрош І.М., розгляд справи призначено на 08.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 06.07.2015.

15.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 508055 грн. 81 коп., з яких 409502 грн. 49 коп. основного боргу, 26253 грн. 03 коп. пені, 14332 грн. 58 коп. 3% річних та 57967 грн. 71 коп. інфляційних втрат.

У судовому засіданні 06.07.2015, розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, суд прийняв її до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З огляду на те, що позивачем подано суду докази направлення відповідачу заяви про збільшення позовних вимог та платіжне доручення № 15231 від 04.06.2015, що свідчить про доплату судового збору за збільшення позовних вимог, суд приймає заяву позивача про збільшення позовних вимог, як збільшення позовних вимог в частині пені і розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором № 90/13/13 від 06.03.2013 у загальному розмірі 508055 грн. 81 коп., з яких 409502 грн. 49 коп. основного боргу, 26253 грн. 03 коп. пені, 14332 грн. 58 коп. 3% річних та 57967 грн. 71 коп. інфляційних втрат.

Представник позивача у судове засідання 06.07.2015 не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 660, яке знаходиться в матеріалах справи.

Представник відповідача у судове засідання 06.07.2015 не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 20590782 від 21.05.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою відділення поштового зв'язку про повернення поштового відправлення у зв'язку із відсутністю адресата за вказаною адресою (міститься в матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 06.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

06.03.2013 між Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАР» (покупець) укладено Контракт № 90/13/13, відповідно до умов якого постачальник зобов'язаний поставити, а покупець прийняти і оплатити продукцію, кількість, асортимент, ціна та технічні умови на яку вказані у специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного Контракту.

Відповідно до п. 2.1 Контракту, кількість і якість товару, що поставляється за даним Контрактом, буде відповідати ДСТУ та/або технічним умовам, перерахованим у специфікаціях, що додаються до даного Контракту. Якість товару буде підтверджуватися сертифікатами постачальника.

Згідно з п. 3.1 Контракту, товар, що поставляється за даним Контрактом, відвантажується на умовах поставки згідно з «Інкотермс-2010», вказаних в специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного Контракту.

Згідно з п. 4.1 Контракту, ціна на продукцію встановлюється на умовах EXW - склад постачальника, та вказується в специфікаціях і визначається у гривнях за метричну тону/штуку.

Загальна сума Контракту складає сумарну вартість продукції, поставка якої здійснюється відповідно до специфікацій (п. 4.2 Контракту).

Відповідно до п. 5.1 Контракту, постачальник надає платіжні документи покупцю. Платежі за вказаний товар здійснюються на розрахунковий рахунок № 7612 в ПАТ «Пумб», МФО 334851, після вступу Контракту в силу.

Згідно з п. 5.2 Контракту, порядок платежу - розрахунок за продукцію, що поставляється, здійснюється банківським переказом з відстрочкою платежу в 10 банківських днів з моменту оформлення відповідних первинних документів, що підтверджують відвантаження продукції (в тому числі залізничних квитанцій про прийняття товару, накладних на відпуск матеріалів на сторону, накладних форми ф232а, товарно-транспортних накладних).

Згідно з п. 5.3 Контракту, оплата повинна здійснюватися із зазначенням у платіжних документах номера Контракту, дати його укладення, номеру специфікації і номеру додатку.

Відповідно до п. 9.1 Контракту, строк його дії - до 31.12.2013.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що відповідно до замовлення відповідача № 09 15.07.2013 між сторонами було укладено Специфікацію № 5 (відстрочка платежу на 10 банківських днів) до Контракту № 90/13/13 від 06.03.2013, в якій сторони погодили умови поставки (самовивіз), найменування товару, ціну за одиницю товару, без ПДВ, - 17103,57 грн., загальну кількість товару - 66,185 тон.

На підставі завдання на відвантаження № 4 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи), позивач поставив відповідачу 19,218 тон узгодженого між сторонами товару, що підтверджується накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та довіреністю № 0182 від 24.07.2013 на отримання матеріальних цінностей (із зазначенням номеру замовлення), належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

При цьому, позивачем був виставлений відповідачу рахунок-фактура № 335063 від 26.07.2013 на суму 394435 грн. 69 коп. із зазначенням номеру замовлення, реквізитів договору та специфікації.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на встановлений у п. 5.2 Контракту № 90/13/13 від 06.03.2013 та специфікації № 5 від 15.07.2013 строк оплати за поставлений товар, а саме - з відстрочкою платежу в 10 банківських днів з моменту оформлення документів, які підтверджують відвантаження товару, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за поставлений товар за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 відповідач повинен був здійснити в строк до 09.08.2013 (включно).

Судом встановлено, що на підставі завдання на відвантаження № 6 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи), позивач поставив відповідачу 19,703 тон узгодженого між сторонами товару, що підтверджується накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013 та довіреністю № 0182 від 24.07.2013 на отримання матеріальних цінностей (із зазначенням номеру замовлення), належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

При цьому, позивачем був виставлений відповідачу рахунок-фактура № 336132 від 01.08.2013 на суму 404389 грн. 97 коп. із зазначенням номеру замовлення, реквізитів договору та специфікації.

З огляду на встановлений у п. 5.2 Контракту № 90/13/13 від 06.03.2013 та специфікації № 5 від 15.07.2013 строк оплати за поставлений товар, а саме - з відстрочкою платежу в 10 банківських днів з моменту оформлення документів, які підтверджують відвантаження товару, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за поставлений товар за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013 відповідач повинен був здійснити в строк до 15.08.2013 (включно).

При цьому, відповідно до Інкотермс-2010, термін EXW (Франко завод) означає, що продавець виконує своє зобов'язання по постачанню, коли він передає товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві (заводі, фабриці, складі і т.п.). Зокрема, він не відповідає за навантаження товару на транспортний засіб, наданий покупцем, а також за митне очищення товару для ввезення, якщо не обумовлено інше, покупець несе всі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення. Таким чином, цей термін покладає на продавця мінімальні обов'язки. Він не застосовується, якщо покупець не в змозі здійснити сам або забезпечити виконання експортних формальностей. У цьому випадку повинен використовуватися термін FCA.

Як зазначив позивачу у письмових поясненнях, поданих до суду 02.07.2015, з огляду на обрані сторонами умови поставки товару у позивача відсутні такі документи як залізничні квитанції про приймання вантажу, товарно-транспортні накладні та накладні за формою 232а. При цьому, при відвантаженні товару позивачем були оформлені накладні на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та № 330993 від 01.08.2013 за формою М-15 та завдання на відвантаження товару, належним чином засвідчені копії яких долучено позивачем до матеріалів справи.

Судом встановлено, що свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар відповідач здійснив частково, сплативши 16.10.2013 грошові кошти у розмірі 389833 грн. 45 коп., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача за 16.10.2013, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 у загальному розмірі 408992 грн. 21 коп.

З огляду на відсутність чіткого призначення платежу (відсутність посилання на накладну на відпуск матеріалів на сторону, рахунку-фактури або специфікації) у банківській виписці за 16.10.2013 та відсутність у Контракті № 90/13/13 від 06.03.2013 будь-якого іншого погодженого сторонами порядку зарахування коштів, суд дійшов висновку, що часткова оплата у розмірі 389833 грн. 45 коп. повинна бути зарахована в рахунок погашення найдавнішої заборгованості, тобто в оплату за товар, поставлений за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013.

Таким чином, заборгованість відповідача за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 становить 4602 грн. 24 коп. (з урахуванням часткової оплати у розмірі 389833 грн. 45 коп.), а за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013 - 404389 грн. 97 коп. (враховуючи відсутність оплат за вказаною накладною), що разом становить 408992 грн. 21 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» за Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 у загальному розмірі 408992 грн. 21 коп. (4602 грн. 24 коп. заборгованості за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та 404389 грн. 97 коп. заборгованості за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013) підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 408992 грн. 21 коп., у зв'язку з чим суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» суми основного боргу, а саме у розмірі 408992 грн. 21 коп.

При цьому, суд не приймає до уваги інвентарне повідомлення № 12/58 від 14.11.2013, складене позивачем, та підтвердження до інвентарного повідомлення № 12/58, складене відповідачем, в якому відповідач зазначив, що сума заборгованості перед позивачем становить 409502 грн. 49 коп., у якості належного доказу наявності заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» за Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно з п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, у застосуванні відповідної норми господарським судам необхідно враховувати таке. Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: - в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. За необхідності суд може зажадати від учасника судового процесу подання відповідної заяви, клопотання, пояснення в письмовій формі.

Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Сама лише відсутність заперечень учасника судового процесу щодо тих чи інших обставин (наприклад, неподання відзиву на позовну заяву) не свідчить про визнання ним таких обставин: "мовчазне" визнання обставин зі змісту процесуального закону не випливає.

Не передбачено законом й можливості відмови учасника судового процесу від раніше здійсненого ним визнання обставин.

Визнання обставин учасниками судового процесу не є для господарського суду обов'язковим та остаточним. Суд може не прийняти такого визнання, якщо: - визнана обставина викликає сумнів у її достовірності, тобто у тому чи відповідає вона дійсності, оскільки не узгоджується з іншими обставинами, вже з'ясованими в тій же справі, або такими, що мають для останньої преюдиціальне значення; - сумнівною є добровільність визнання певних обставин, оскільки воно вчинене даним учасником судового процесу під впливом помилки, обману або ж погрози чи насильства, інших протиправних дій.

Суд наголошує на тому, що факт визнання відповідачем заборгованості у загальному розмірі 409502 грн. 49 коп. за Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 не приймається судом до уваги, оскільки він не узгоджується з іншими обставинами, які встановлені судом під час розгляду справи.

Зокрема, враховуючи загальну вартість поставленого позивачем товару - 798825 грн. 66 коп. (за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07 та за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013) та суму сплачених відповідачем грошових коштів - 389833 грн. 45 коп. (відповідно до банківської виписки від 16.10.2013), загальний розмір заборгованості відповідача становить 408992 грн. 21 коп.

Будь-яких письмових пояснень чи доказів поставки товару та наявності заборгованості за Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 за іншими накладними, так само як і доказів зарахування частини здійсненої відповідачем оплати в рахунок погашення заборгованості за іншими накладними, які не є підставою позову у даній справі, позивачем суду не надано.

Таким чином, суд приймає до уваги первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт поставки та банківську виписку, яка підтверджує факт часткової оплати.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обґрунтованою сумою грошових коштів (сумою основного боргу), яка підлягає стягненню з відповідача за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013, є 408992 грн. 21 коп.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати за товар, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 26253 грн. 03 коп. (в редакції заяви про збільшення позовних вимог), а саме: 327 грн. 76 коп. пені за період з 12.08.2013 по 12.02.2014 за прострочення оплати за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та 25925 грн. 27 коп. пені за період з 16.08.2013 по 16.02.2014 за прострочення оплати за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.1 Контракту, у випадку неоплати продукції, або прострочення оплати товару у строк, зазначений у Контракті, покупець відшкодовує постачальнику всі збитки, пов'язані з невиконанням зобов'язань по даному Контракту, а також сплачує пеню у розмірі 0,3% від вартості несплаченого товару за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за неналежне виконання відповідачем свого обов'язку з оплати за поставлений позивачем товар за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки, як встановлено судом прострочення за вказаною накладною виникло з 10.08.2013, а отже, враховуючи положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування пені повинно припинитись 10.02.2014 (з огляду на відсутність у Контракті № 90/13/13 від 06.03.2013 умов щодо нарахування пені за період, більший ніж 6 місяців).

Враховуючи вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок пені за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013, в межах заявлено позивачем періоду нарахування та загальної суми заборгованості за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 (з урахуванням часткової оплати 16.10.2013).

Сума боргу за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
394435,69 грн.12.08.2013 - 15.10.2013656,5%9131,46
4602,24 грн.16.10.2013 - 10.02.20141186,5%193,42
Всього:9324,88 грн.
Таким чином, за прострочення з оплати товару за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013, у межах заявленого позивачем періоду нарахування (із врахуванням часткової оплати) обґрунтованою для стягнення з відповідача є пеня у розмірі 9324 грн. 88 коп.

Однак, зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» пені за прострочення оплати за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 підлягають задоволенню у розмірі, заявленому позивачем, а саме - 327 грн. 76 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за неналежне виконання відповідачем свого обов'язку з оплати за поставлений позивачем товар за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 25925 грн. 27 коп. за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» пені у загальному розмірі 26253 грн. 03 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3,5% річних за прострочення оплати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 14332 грн. 58 коп. за період з вересня 2013 року по жовтень 2014 року (відповідно до письмових пояснень, поданих до суду 12.05.2015).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок відсотків річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості, суд дійшов висновку в його необґрунтованості. Так, у письмових поясненнях, поданих до суду 12.05.2015, позивач зазначив, що він здійснює нарахування відсотків річних у розмірі 3,5%, оскільки період прострочення заборгованості відповідача становить 14 повних календарних місяців.

Однак, суд зазначає, що відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України, розмір процентів річних встановлений на рівні 3%, проте, інший розмір процентів річних сторони можуть визначити у договорі.

Втім, Контрактом № 90/13/13 від 06.03.2013 сторони не визначили іншого розміру процентів річних, аніж той, який передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України, а саме - 3% річних, з огляду на що суд вважає розрахунок 3,5% річних, який надано позивачем, необґрунтованим. При цьому, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок процентів річних не відповідає передбаченим чинним законодавством порядку та способу нарахування.

Суд зазначає, що розрахунок процентів річних повинен здійснюватись за відповідною формулою, а саме: розмір заборгованості * розмір процентів річних / кількість календарних днів у році * кількість днів прострочення.

Крім того, як вбачається із розрахунку, позивач нараховує 3,5% річних на суму грошових коштів у розмірі 409502 грн. 49 коп., тоді як суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості відповідача становить 408992 грн. 21 коп.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних в межах заявленого позивачем періоду нарахування та враховуючи здійснену відповідачем часткову оплату (798825,66 грн. * 3% / 365 днів * 45 днів (з 01.09.2013 по 15.10.2013) = 2954,56 грн; 408992,21 грн. * 3% / 365 днів * 381 день (з 16.10.2013 по 31.10.2014) = 12807,62 грн.) та дійшов висновку, що обґрунтованим для стягнення з відповідача є розмір 3% річних у загальній сумі 15762 грн. 18 коп.

Однак, зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають задоволенню у розмірі, заявленому позивачем, а саме - 14332 грн. 58 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 57967 грн. 71 коп. інфляційних втрат за період з вересня 2013 року по серпень 2014 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивач нараховує інфляційні втрати на суму грошових коштів у розмірі 409502 грн. 49 коп., тоді як суд дійшов висновку, що сума основного боргу становить 408992 грн. 21 коп.

Таким чином, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду нарахування та враховуючи часткову оплату боргу відповідачем (окремо за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330969 від 26.07.2013 та за накладною на відпуск матеріалів на сторону № 330993 від 01.08.2013):

№ накладної на відпуск матеріалів на сторону Період заборгованості Сума боргу (грн.) Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу, грн.
№ 330969 від 26.07.2013вересень - жовтень 2013 року394435,691,0041577,74
№ 330969 від 26.07.2013листопад 2013 року - серпень 2014 року4602,241,138635,11
№ 330993 від 01.08.2013вересень 2013 року - серпень 2014 року404389,971,14357827,77
Всього:60040,62
Таким чином, обґрунтованими для стягнення з відповідача є інфляційні втрати в сумі 60040 грн. 62 коп.

Однак, зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання позивача, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі, заявленому позивачем, а саме, 57967 грн. 71 коп.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» інфляційних втрат у розмірі 57967 грн. 71 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАР» (01021, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 24/7, кв. 80; ідентифікаційний код: 32880359) на користь Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Левченка, буд. 1; ідентифікаційний код: 00191129) суму основного боргу у розмірі 408992 (чотириста вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 21 коп., пеню у розмірі 26253 (двадцять шість тисяч двісті п'ятдесят три) грн. 03 коп., 3% річних у розмірі 14332 (чотирнадцять тисяч триста тридцять дві) грн. 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 57967 (п'ятдесят сім тисяч дев'ятсот шістдесят сім) грн. 71 коп. та судовий збір у розмір 10150 (десять тисяч сто п'ятдесят) грн. 91 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 09.07.2015

Суддя І.М. Отрош