ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р.Справа № 915/69/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Лавриненко Л.В.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання Мельник Ю.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 р.
у справі № 915/69/15
за позовом заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі:
1) Міністерства оборони України;
2) Квартирно експлуатаційного відділу міста Миколаєва
до відповідачів:
1) Військової частини НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область;
2) Селянського (Фермерського) господарства Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область.
про визнання недійсним договору про спільну обробку землі від 01.11.2010 р. № 414,

за участю:
прокуратури: Чалий М.Г.

представників сторін:
від Міністерства оборони України: Єрмаков А.В. за довір.
від Військової частини НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область: ОСОБА_1 за довір.

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 р., у складі колегії суддів Лавриненко Л.В., Пироговського В.Т., Філінюка І.Г. прийнята до провадження та призначена до розгляду апеляційна скарга заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 р. по справі № 915/69/15.
На підставі розпорядження керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 р. № 231, здійснено заміну судді учасника колегії Пироговського В.Т., у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю та визначено суддю учасника колегії Богатиря К.В., що підтверджується протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.07.2015 р.
Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Апеляційна скарга розглянута в межах строку, вставленого частиною 2 ст. 102 ГПК України.

В січні 2015 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїва звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область та Селянського (Фермерського) господарства Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі від 01.11.2010 р. № 414.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено з порушенням встановленого законом порядку, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 227 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 р. у задоволенні позову відмовлено з мотивів його недоведеності.
Не погодившись з наведеним судовим рішенням, заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скарго, в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування свої вимог, прокурор посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Згідно Державного акту на право користування землею від 1989 р. №062777 Квартирно - експлуатаційній частині Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки надано в безстрокове та безоплатне користування 29 319,3 га землі згідно з планом землекористування, для Широколанівського учбового центру.
Правонаступником Квартирно - експлуатаційної частини Миколаївського району Червонопрапорного Одеського військового округу є Квартирно експлуатаційний відділ м. Миколаїв, що підтверджується витягом з директиви Міністра оборони України від 30.06.2005 р. № Д-322/1/014, довідкою Південно - Східного територіального квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 23.03.2015 р. № 303/22/7/137.
Як вбачається з листа Військової частини НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область від 24.03.2015 р. №317, Військова частина НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область є повноправним правонаступником Широколанівського учбового центру.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 , як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України та зареєстрованого 29.09.2010 р. за № 547, Військовій частині НОМЕР_1 дозволені види господарської діяльності, зокрема, вирощування зернових та технічних культур (код 01.11.0).
Крім того, згідно вимог директиви Міністра оборони України від 30.12.2010 р. №Д-322/1/12дск Південне територіальне квартирно-експлуатаційне управління перейменовано у Південно-Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління, та на даний час Квартирно експлуатаційний відділ міста Миколаєва знаходиться у його підпорядкуванні.
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, одним з основних видів діяльності Селянського (Фермерського) господарства Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область є, зокрема, вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
01.11.2010 р. між Військовою частиною НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область та Селянським (Фермерським) господарством Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєдіяльності Військової частини НОМЕР_1 укладено договір про спільний обробіток землі № 414.
Згідно наведеного договору, сторони домовились про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використання земель, які надані Військовій частині НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область в безстрокове користування та можливостей Селянського (Фермерського) господарства Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме для вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.
За умовами п. 1.2 договору, спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:
Військова частина НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження вибухонебезпечних предметів, а також шкідливих для оточуючої середи, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці;
Селянське (Фермерське) господарство Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором.
Відповідно до п. 3.1 договору Військова частина НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область зобов`язалась залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом з Селянським (Фермерським) господарством Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область земельні ділянки, що надані Військовій частині НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область в безстрокове користування, згідно Державного Акту на право постійного користування від 1989 року за №062777, площею 3127 га, терміном на 7 сільськогосподарських років, тобто до 31.12.2017 р.
У розділах 5, 6, 8, 9 сторони обумовили порядок ведення спільних справ, свої внески і частки сторін, розподіл результатів спільної діяльності, витрати та збитки.
Згідно з п. 12.1 договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його укладення.
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
Про погодження цього договору начальником Квартирно експлуатаційного відділу міста Миколаєва свідчить підпис останнього та відбиток гербової печатки.
В подальшому 10.04.2012 р., 15.11.2012 р., 12.02.2013 р., 06.01.2014 р. між Військовою частиною НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область та Селянським (Фермерським) господарством Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область укладались Додаткові угоди до Договору, якими, зокрема, вносились зміни щодо площі земельної ділянки, порядку розподілу прибутку, тощо.
До спірного договору та до додаткових угод до нього сторони правочину складали Акти обміру земельної ділянки та викопіровку з карти плану пропозиції виділення земельних ділянок до договору від 01.11.2010 р. № 414.
Листом від 06.04.2010 р. № 465-02-04 Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області за результатами розгляду клопотання від 12.03.2010 р. № 222 щодо погодження договорів спільної діяльності, керуючись ст. 4 Закону України Про використання земель оборони погодила Військовій частині НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область надання дозволу Селянському (Фермерському) господарству Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область вирощувати сільськогосподарські культури на земля, наданих їй у постійне користування.
За інформацією Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області від 12.02.2015 р. № 697/751-МР/701, станом на 01.01.2015 р. за Військовою частиною НОМЕР_1 с. Ульянівка, Миколаївська область в постійному користуванні значиться земельна ділянка загальною площею 27 986, 3 га, в тому числі ріллі 7 190 га, пасовищ 1 740 га, лісів та лісовкритих площ 5 га, забудованих земель 19 033 га (землі громадського призначення), води 18, 3 га, в межах території Ульянівської сільської ради (за межами населеного пункту).
Предметом даного спору у справі є вимога заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно експлуатаційного відділу м. Миколаїв про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі від 01.11.2010 р. № 414, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Селянським (Фермерським) господарством Волощакевич с. Широколанівка, Миколаївська область.
Підставами для визнання оспорюваного договору недійсним заступник прокурора вважає, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням віднесена до земель оборони та перебуває на картковому обліку в Квартирно експлуатаційному відділі м. Миколаїв, у зв`язку з чим землекористувачем земельної ділянки, яку Військова частина НОМЕР_1 залучила до спільної діяльності за оспорюваним договором, є саме Квартирно експлуатаційний відділ м. Миколаїв, а тому командир Військової частини НОМЕР_1 не мав права на підписання договору про спільний обробіток землі.
Також, прокурор зазначає, що земельна ділянка відноситься до земель полігону, а п. 2.5 Положення про полігони Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.05.2008 р. № 187, заборонено використання земельних ділянок полігонів не за призначенням та передача у користування іншим землекористувачам.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у т.ч. із договорів.
Статтями 1130, 1131, Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі; умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Частиною 5 ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, в редакції станом на момент укладення спірного договору, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно з Законом України Про використання земель оборони.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 3 Закону України "Про використання земель оборони" навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.
За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони" військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Як вбачається з відповіді Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області від 06.04.2010 р. №465-02-04 на запит Військової частини НОМЕР_1 , орган виконавчої влади не заперечував щодо укладання між відповідачами договору про спільну обробку землі від 01.11.2010 р. №414.
Порядок, визначений ч. 1 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони Кабінетом Міністрів не встановлений.
Разом з тим, пунктом 38 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. № 483, визначено, що ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.
За приписами ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом; суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Отже, чинним на момент укладення спірного договору законодавством військовим частинам не заборонялося надавати дозвіл юридичним особам та передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) для вирощування сільськогосподарських культур земельні ділянки, що належать до категорії земель оборони, в тому числі ділянки полігонів.
Належних доказів, які б свідчили про те, що залучена Військовою частиною НОМЕР_1 у спільну діяльність за оспорюваним договором земельна ділянка, використовувалась/використовується в ущерб для цілей полігону, визначених у Положенні про полігони Збройних Сил України, затвердженому наказом Міністра оборони України № 187 від 03.05.2008р., заступником прокурора та позивачами до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.
Згідно з поясненнями представника Військової частини НОМЕР_1 , наданими в судовому засіданні, спірна земельна ділянка не використовується як полігон, а перебуває в межах його охоронної зони. Проти чого, інші учасники судового процесу не заперечили.
На виконання вимог ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. Військовою частиною НОМЕР_1 надано суду інформацію про суми грошових коштів перерахованих на її користь за час дії спірного договору.
Зокрема, Військовою частиною НОМЕР_1 було отримано наступні кошти:
- у 2011 році 522 571,66 грн.;
- у 2012 році - 522 571,66 грн.;
- у 2013 році 906 755,52 грн.;
- у 2014 році 1 452 942,54 грн.;
- у 2015 році 1 760 944,65 грн.
В матеріалах справи наявний Акт документальної ревізії фінансово господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2008 р. по 28 березня 2011 р. від 04.04.2011 р. № 234/3/2/51ар, проведеної Контрольно ревізійним департаментом територіального південно контрольного ревізійного управління Міністерства оборони України, відповідно до якого порушень щодо питань програми ревізії не виявлено.
Та обставина, що Військова частина НОМЕР_1 є законним і повноправним користувачем земельної ділянки, наданої згідно з Державним актом на право користування землею від 1989 року Б № 062777, встановлена рішенням Господарського суму Миколаївської області від 29.03.2012 р. у справі № 5016/135/2012(8/13), яке має преюдиціальне значення для даної справи.
Також, про наведений факт свідчить лист Управління Держземагенства у Миколаївському районі від 12.02.2015 р. № 697/751-МР/701, відповідно до якого станом на 01.01.2015 р. за Військовою частиною НОМЕР_1 обліковуються землі в постійному користуванні, загальною площею 27986,3 га, в т.ч. ріллі 7190,0 га, пасовищ 1740,0 га, лісів та лісовкритих площ 5,0 га, забудованих земель 19033,0 га (землі громадського призначення), води 18,3 га, в межах території Улянівської сільради (за межами населеного пункту).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує, законодавство, на підставі якого подається позов.
Як зазначалося вище, предметом даного спору є вимога заступника прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно експлуатаційного відділу міста Миколаїв визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі на підставі ст. ст. 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, в якому позивачі не є сторонами, обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, виходячи із наведених приписів, заступник прокурора, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про спільний обробіток землі, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) права та законні інтереси позивачів у справі.
Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі ст. 2 цього кодексу, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.
За змістом ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто, обов`язком заступника прокурора, відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України є доведення /підтвердження/ в установленому законом порядку належними і допустимими доказами наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів держави.
Разом з тим, як свідчить аналіз матеріалів справи, заступник прокурора не зазначив чим порушуються права держави оспорюваним договором.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на специфіку використання земель оборони в даному випадку.
Так, юридично, землекористувачем земельної ділянки площею 29 319,3 га є Квартирно експлуатаційний відділ міста Миколаїв, але як свідчать матеріали справи, відповідна земельна ділянка видавалась для розміщення на ній іншого суб`єкта - Широколанівського учбового центру, правонаступником якого є Військова частина НОМЕР_1 . Саме Військова частина НОМЕР_1 є фактичним землекористувачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
З огляду на те, що прокурор не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 33, 34, 36 ГПК України спричинення шкоди інтересам держави діями військової частини, щодо використання спірної земельної ділянки у спільній діяльності, та не спростував наявності у Військової частини НОМЕР_1 юридичного права на вирощування на ній сільськогосподарських культур, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню.
За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведених обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає доводи, викладені заступником військового прокурора в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, керуючись ст. 85, 91, 93, 99, 101-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 р. по справі № 915/69/15 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2015 року.

Головуючий суддя Л.В. Лавриненко

Судді К.В. Богатирь

І.Г. Філінюк