донецький апеляційний господарський суд
Постанова
Іменем України
30.06.2015 р. справа №908/354/15-г
Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого:Колядко Т.М.
суддівСтойка О.В. , Скакуна О.А.

за участю представників сторін:
від позивача:Михольський С.М. - за довіреністю,
від відповідача: від третьої особи:не з"явився Єфімов Ю.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуВійськової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, м.Енергодар Запорізької області

на рішення господарського суду Запорізької області

від17.03.2015 року

по справі№908/354/15-г

за позовомДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС", м.Енергодар Запорізької області
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаВійськової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, м.Енергодар Запорізької області Державної фінансової інспекції України, м. Київ
простягнення 69215 грн. 22 коп.

Господарський суд Запорізької області (суддя Немченко О.І.) рішенням від 17.03.2015р. задовольнив позовні вимоги Державного підприємства «Національна атомна Енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС», м.Енергодар Запорізької області (далі ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС») та стягнув з Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, м.Енергодар Запорізької області (далі Військова частина) завищення вартості виконаних робіт в сумі 69 215 грн. 22 коп. та 1827 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій рішення господарського суду Запорізької області від 17.03.2014р. по справі №908/354/15-г просить скасувати та прийняти нове рішення, яким зупинити провадження у справі до розгляду Вищим адміністративним судом України касаційної скарги по справі №826/4211/14, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, заявник апеляційної скарги вважає, що оплата послуг з охорони та оборони ВП «ЗАЕС» здійснена відповідно до умов Протоколу №75/28-07 від 05.01.2007р. та Акту МВК від 09.04.2009р. №25Т, які не містять обмежень щодо складу військової частини лише військовослужбовцями.

Представник позивача та третьої особи у судове засідання 30.06.2015р. з"явились, відзиви на апеляційну скаргу суду не надали, у судовому засіданні зазначили, що рішення господарського суду Запорізької області від 17.03.2015р. по справі № 908/354/15-г вважають законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.05.2015р. зазначив, що рішення господарського суду Запорізької області від 17.03.2015р. вважає таким, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить скасувати його, а апеляційну скаргу - задовольнити.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на включення відповідачем до вартості послуг з охорони та оборони витрат на утримання працівників Військової частини, які не є військовослужбовцями.

Господарський суд Запорізької області в оскарженому рішенні про задоволення позовних вимог послався на укладений між сторонами Протокол №75/28-07 від 05.01.2007р. про врегулювання взаємовідносин сторін стосовно організації охорони та оборони Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» Військовою частиною №3042 внутрішніх військ МВС України та його умови щодо визначення вартості утримання одиниці охорони (п. 3.1 Протоколу); загальної вартості охорони об`єкту та порядку здійснення відшкодування вартості на підставі Акту, що підтверджує здійснення охорони (п. 3.2 Протоколу).

Суд першої інстанції визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню на підставі того, що Державна Фінансова інспекція України провела ревізію фінансово-господарської діяльності ВП «ЗАЕС», та встановила, що за період з 01.07.2012р. по 31.12.2012р. відповідачем до вартості послуг з охорони та оборони безпідставно включено витрати на утримання своїх працівників, які не є військовослужбовцями, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) в загальній сумі 134 585, 07 грн., у зв`язку з чим в п. 13 Вимоги про усунення порушень третя особа вимагала у позивача у встановленому законодавством порядку стягнути з відповідача суму зайво сплачених коштів у розмірі 134 585,07 грн., у тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи щодо забезпечення у повному обсязі стягнення зазначеної суми, а в разі неможливості, з осіб, внаслідок дій/бездіяльності яких було допущено виявлене порушення (а.с. 46).

Позивачем зазначена Вимога була оскаржена до адміністративного суду, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 16.06.2014р. по справі №826/4211/14 зазначено, що п.13 Вимоги в частині включення до вартості послуг з охорони та оборони ВП «ЗАЕС» видатків на утримання працівників Військової частини №3042 ВВ МВС України, які не є військовослужбовцями, за липень-вересень 2012року в сумі 65369,85 грн. та в частині вимоги до позивача стягнути кошти з Військової частини №3042 ВВ МВС України є протиправною та підлягає скасуванню, натомість в іншій частині такий пункт є правомірним та підлягає виконанню. Зазначене судове рішення залишено без змін апеляційною інстанцією (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2014р. по справі №826/4211/14 а.с 92-108).

Господарський суд з посиланням на ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) включив до тексту оскарженого рішення частину (14 абзаців) постанови окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2014р. (а.с. 88-89).

При цьому, господарським судом не обгрунтовано можливість та підстави звільнення позивача від доказування відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, оскільки відповідач - Війська частина №3042 не брав участі у розгляді адміністративної справи, тому також не є особою, щодо якої адміністративним судом встановлені обставини.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання суду першої інстанції на застосування ч. 3 ст. 35 ГПК України є безпідставним також через те, що судом не визначено, які саме обставини у справі встановлені адміністративним судом і є преюдиційними.

Оскаржене рішення суду також не містить визначення правової природи позовної вимоги та норм права, якими суд керувався при прийнятті рішення.

На вимогу апеляційної інстанції позивач надав пояснення, в яких послався на частини 1 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України та вважає, що права та обов`язки сторін виникають безпосередньо з актів органів державної влади, в даному випадку вимоги Державної Фінансової інспекції, правомірність якої підтверджена рішенням адміністративного суду, що фактично повторює викладене в позові.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, на яких грунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов (п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України).

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Вирішуючи спір, господарський суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (абз. 7 пп. 3.12 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» із змінами та доповненнями).

Оскаржене рішення суду першої інстанції зазначеному не відповідає.

Судом надана оцінка правовим підставам позову, а саме частинам 1 та 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, на які послався позивач.

Втім, зазначена норма Цивільного кодексу України визначає загальні підстави виникнення цивільних прав та обов"язків.

Так, з актів органів державної влади цивільні права та обов"язки виникають у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Безпосередньо із актів ревізії та вимог про усунення порушень, виявлених контролюючими органами, у осіб не виникає цивільних обов"язків, зокрема, щодо виконання цих актів та вимог.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, в обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача завищення вартості виконаних робіт в розмірі 69 215, 22 грн. позивач посилається на те, що:

- між сторонами 05.01.2007р. підписаний протокол №75/28-07 про врегулювання взаємовідносин сторін стосовно організації охорони та оборони Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» військовою частиною №3042 внутрішніх військ МВС України (далі Протокол), на виконання умов якого позивач оплатив надані послуги відповідно до підписаних актів.

- Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області (далі Фінінспекція) під час проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ВП «ЗАЕС» встановлено завищення вартості послуг з охорони станції в загальній сумі 134 585,07 грн. через включення витрат на утримання працівників , які не є військовослужбовцями.

У зв`язку з тим, що Вимога про усунення порушень була оскаржена до Одеського окружного адміністративного суду і постановою від 06.02.2015р. окремі пункти Вимоги визнані протиправними та скасовані, зокрема і пункт 13 щодо стягнення з Військової частини №3042 вартості послуг з охорони та оборони в сумі 65 369,85 грн., позивач на виконання зазначеної вимоги Фін інспекції звернувся до суду з позовом про стягнення решти суми завищення вартості наданих послуг.

Інших підстав в позові не наведено.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Протокол №75/28-07 від 05.01.2007р. є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами умови договору виконувались, Військова частина надавала послуги з охорони та оборони об`єкту, а позивач на підставі актів, складених відповідно до пунктів 3.1. 3.3. Протоколу, оплачував витрати.

Відповідні акти наданих послуг підписано сторонами без зауважень (а.с. 48-59).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що підставою для стягнення з Військової частини №3042 заявлених коштів є Вимога Державної Фінансової інспекції України №05-14/148 від 07.02.2014р. (пункт 13) про усунення порушень, викладених в акті ревізії, зокрема про завищення вартості наданих послуг в розмірі 69 215,22 грн.

Виявлені контролюючим органом порушення у фінансово-господарській діяльності господарюючого суб`єкта не впливають на умови укладеного між сторонами господарського договору і не можуть їх змінювати.

Відносини, що виникають між сторонами господарського договору, регулюються нормами Господарського та Цивільного кодексів України, які не надають права стороні звертатись до суду про повернення сплачених за чинним договором коштів у разі виявлення ревізією порушень бюджетного законодавства.

Відповідно до п. 8 ст. 10 Закону України від 26.01.1993р. №2939-12 «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Таким чином, посилання позивача на акт ревізії, проведеної Державною фінансовою інспекцією та вимогу про усунення виявлених порушень, як на підставу для задоволення позовних вимог, є неправомірним.

З огляду на те, що в акті Державної Фінансової інспекції України №05-21/341 від 27.12.2013р. суму зайво сплаченої вартості послуг з охорони визначено як матеріальну шкоду (збитки) та відповідно позивачем в тексті позовної заяви зазначено, що він звертається до суду з позовом про стягнення з Військової частини №3042 частини матеріальної шкоди (збитків), колегія суддів апеляційного суду вважає, що така правова оцінка вимоги є необґрунтованою, оскільки згідно ст. 22 ЦК України під збитками розуміються:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Приписами ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України закріплено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, підставою для настання господарсько-правової відповідальності, передбаченої ст. 224 ГК України, є правопорушення, що включає в себе певні елементи: збитки, протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки; причинний зв`язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що завищення вартості наданих послуг з охорони та оборони об"єкту на суму - 69 215 грн. 22 коп. не є збитками в розумінні зазначених норм, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність всіх складових господарського правопорушення.

Тому відсутні підстави вважати, що позивачем доведено правомірність позовних вимог, як заподіяних відповідачем матеріальних збитків.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Донецької Запорізької області від 17.03.2014р. по справі № 908/354/15-г - скасуванню.

Підстави для задоволення позову відсутні.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає, оскільки судове рішення, яке оскаржується в касаційному порядку, набрало чинності, а тому відсутні підстави, передбачені ст. 79 ГПК України для зупинення провадження у справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, - Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково, а рішення господарського суду Запорізької області від 17.03.2014р. по справі № 908/354/15-г - скасувати.

У задоволенні позову Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС", м.Енергодар Запорізької області до Військової частини №3042 Національної гвардії України, м.Енергодар Запорізької області про стягнення 69215 грн. 22 коп. відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС", м.Енергодар Запорізької області (71504, Запорізька область, м.Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ЄДРПО 19355964) на користь Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, м.Енергодар Запорізької області (71504, Запорізька область, м.Енергодар, а/с 523; адреса для листування: 71504, Запорізька область, м.Енергодар, вул. Промислова, 65, код ЄДРПО 08803684) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 913,50 грн.

Суду першої інстанції видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: О.В. Стойка

О.А. Скакун

Надруковано: 7 прим.
1. позивачу
2. відповідачу
1 третій особі
1 у справу
1 ДАГС
1 г/с Запорізької обл.