РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2015Справа №910/2510/15-г

За позовом Заступника прокурора Шевченківського району м. Києва

в інтересах держави в особі

позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія"

про стягнення 1368627,14 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від прокуратури: Чистякова Н.О.- службове посвідчення №031458 від 21.01.2015;

Від позивача: Чумаченко О.С.- представник, довіреність №04 від 28.01.2015;

Від відповідача: Корчевний О.І. - представник, довіреність б/н від 20.03.2015;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" про стягнення 882 629,44 грн., а саме основної заборгованості за договором оренди № 3862 від 20.07.2007 в сумі 768344,04 грн., 53301,52 грн. інфляційних втрат, 60983,88 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконано належним чином умови Договору оренди державного майна № 3862 від 20.07.07 р. з урахуванням змін, внесених договором № 3862/02 від 12.10.11р., в частині здійснення оплати орендних платежів за користування орендованим майном та внесення завдатку, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати оренди за період з травня 2014 по грудень 2014, за наявності якої відповідачу нараховані пеня та втрати від інфляції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.02.2015 порушено провадження у справі № 910/2510/15-г та призначено до розгляду на 17.03.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2015 за клопотанням прокурора продовжено процесуальний строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та розгляд справи відкладено на 15.04.2015.

15.04.2015 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою від 17.04.15 р. розгляд справи відкладено на 14.05.15 р..

У судових засіданнях 14.05.2015, 26.05.2015, 04.06.2015 та 09.06.2015 оголошувалась перерва на 26.06.2015, 04.06.2015, 09.05.2015 та 12.06.2015 відповідно.

В судові засідання 17.03.15 р., 14.05.15 р., 26.05.15 р., 04.06.15 р., 09.05.15 р. та 12.06.15 р. з'явились прокурор та уповноважені представники сторін.

До початку судового засідання 17.03.15 р. через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву № 01/12 від 13.03.15 р., в якому відповідач зазначає, що заборгованість ТОВ «НВП «Київкомунекологія» за орендними платежами становить 527 028,28 грн., сума інфляційних збитків - 49449,48 грн., зазначаючи при цьому про невірність розрахунку основного боргу та інфляційних збитків, оскільки позивачем не були враховані деякі здійснені відповідачем в 2015 р. платежі. Відзив разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 17.03.15 р. через канцелярію суду позивачем подане клопотання б/н від 17.03.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів долучені.

Крім того, до початку судового засідання 14.05.15 р. позивачем через канцелярію суду подана заява № 30-10/3384 від 31.03.15 р. про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України основну заборгованість в сумі 773 443,52 грн., 98 825,73 грн. пені, 80 342,12 грн. збитків від інфляції та 92 588,75 грн. боргу по завдатку. Заява разом з доданими до неї документами, зокрема, доказами направлення копії заяви відповідачу по справі, долучена судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 14.05.15 р. представником відповідача подано клопотання б/н від 14.05.15 р. про долучення документів до матеріалів справи, а саме платіжних доручень на підтвердження часткового погашення основної заборгованості. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 26.05.15 р. через канцелярію суду позивачем подана заява № 30-10-5162 від 20.05.15 р. про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з ТОВ "НВП "Київкомунекологія" на користь Державного бюджету України основну заборгованість у розмірі 890 317,23 грн. за травень 2014 р. - квітень 2015 р., 158 973,48 грн. пені за період з 18.11.14 р. по 20.05.15 р., 229 018,22 грн. збитків від інфляції за період з вересня 2014 р. по березень 2014 р. та 92 588,75 грн. боргу по завдатку. Заява разом з доданими до неї документами, зокрема, доказами направлення копії заяви відповідачу по справі, долучена судом до матеріалів справи.

Через канцелярію суду до початку судового засідання 04.06.15 р. представником відповідача подано:

- клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати основного боргу, а саме платіжного доручення № 189 від 26.05.15 р. про перерахування 45000,00 грн. в якості оплати оренди. Клопотання судом задоволено, документ долучено судом до матеріалів справи.

- клопотання б/н від 04.06.15 р., в якому відповідач просить суд залишити без розгляду подані позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог № 10/3384 від 31.03.15 р. та № 30-10/5162 від 20.05.15 р. з огляду на несплату позивачем судового збору за їх подання та відсутність відповідних доказів, оскільки позивач - РВ ФДМУ по м. Києву від сплати судового збору не звільнений. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 09.06.15 р. через відділ діловодства господарського суд м. Києва представником відповідача подані:

- заява б/н від 09.06.15 р., в якій відповідач визнає позовні вимоги в частині основного боргу в сумі 409653,49 грн. та просить залишити без розгляду подані позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог № 10/3384 від 31.03.15 р. та № 30-10/5162 від 20.05.15 р.. Заява долучена судом до матеріалів справи.

- клопотання б/н від 04.06.15 р. про розстрочку виконання рішення в розмірі 409653,49 грн. строком на дванадцять місяців, враховуючи відсутність достатньої суми обігових коштів та важке економічне становище відповідача, у зв'язку з чим останній не має змоги погасити суму боргу одним платежем. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК України (лист Вищого господарського суду від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

Згідно п. 3.12 постанови Постанова № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви та вказаної заяви позивача № 30-10/5162 від 20.05.15 р. про збільшення розміру позовних вимог, суд розцінює останню як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині основного боргу, пені та інфляційних нарахувань та одночасно зміну предмету позову, оскільки збільшення заявлених до стягнення сум нарахувань відбулось внаслідок зміни періоду їх нарахування позивачем.

При цьому заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 92588,75 грн. завдатку розцінюються судом як додаткові та такі, що пов'язані з позовними вимогами про стягнення основного боргу в розмірі 890317,23 грн. підставами виникнення та поданими доказами.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, враховуючи, що пред'явлення додаткових позовних вимог, зміна предмету позову та збільшення його розміру є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо нового предмета позову і зміни розміру останнього та наведенні його доводів у судовому засіданні, враховуючи, що прокурор в судовому засіданні 09.06.15 р. підтримав дану заяву, суд приймає вищевказану заяву позивача про збільшення позовних вимог (зміну предмету позову) до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

При цьому зважаючи на прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог № 30-10/5162 від 20.05.15 р., попередньо подана заява позивача про збільшення розміру позовних вимог № 30-10/3384 від 31.03.15 р. залишена судом без розгляду.

Також до початку судового засідання 12.06.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи (без вихідних реквізитів), серед яких, зокрема, розрахунки заборгованості, згідно яких позивач просить суд стягнути з відповідача 890 317,26 грн. заборгованості зі сплати орендної плати за період травень 2014 р. - квітень 2015 р., 156 702,91 грн. пені за період з 11.09.14 р. по 10.06.15 р., 229 018,22 грн. інфляційних нарахувань за період вересень 2014 р. - березень 2015 р. та 92 588,75 грн. завдатку. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи долучено до матеріалів справи.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму № 18 зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст позовної заяви, поданої позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог № 30-10/5162 від 20.05.15 р. (зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог) та поданих позивачем розрахунків від 12.06.15 року, останні судом розцінені як заяву про зменшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову в частині стягнення пені, оскільки позивачем змінено період нарахування пені.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог, зокрема, в частині пені, є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги що зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказані розрахунки (зменшення розміру позовних вимог) до розгляду в частині зменшення розміру пені, спір вирішується з їх урахуванням.

При цьому, зважаючи на початок розгляду справи по суті в судовому засіданні 09.06.15 р., враховуючи відсутність доказів надсилання позивачем копій вказаних розрахунків від 12.06.15 року на адресу відповідача, що, в свою чергу, порушує процесуальні права останнього, передбачені ст. 22 ГПК України, відповідачу не було надано можливості надання доводів та заперечень щодо зміни предмету позову, приймаючи до уваги встановлений ст. 69 ГПК України процесуальний строк вирішення спору, в задоволенні вказаної заяви позивача в частині зміни предмету позову (зміни періодів нарахування пені) судом відмовлено, спір вирішується з урахуванням періоду розрахунку пені, зазначеного в заяві про збільшення розміру позовних вимог № 30-10/5162 від 20.05.15 р..

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, прокурором та сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань прокурора та представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи прокурора та представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор та представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки прокурору та сторонам зрозумілі.

Відводу судді прокурором та представниками сторін не заявлено.

Прокурор та представник позивача в судових засіданнях 09.06.15 р. та 12.06.15 р. підтримали позовні вимоги, викладені у позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог та розрахунках.

Представник відповідача в судових засіданнях 09.06.15 р. та 12.06.15 р. позовні вимоги визнав частково та підтримав клопотання про розстрочку виконання рішення.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими прокурором та сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20 липня 2007 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (позивач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (відповідач у справі, орендар за договором) укладено Договір оренди № 3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" за адресою: м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а (далі - підприємство). Склад і вартість майна, що передається в оренду, визначено відповідно до Акту оцінки, Зведеного акту інвентаризації, Протоколу засідання комісії з оцінки та передавального балансу підприємства, складеного станом на 30.06.2007 і становить:

- первісна вартість основних засобів - 11949543,93 грн., в тому числі первісна вартість нематеріальних активів - 5437,46 грн.;

- залишкова вартість основних засобів - 6359747,30 грн., в тому числі залишкова вартість нематеріальних активів - 5346,85 грн.

Відповідно до п. 10.1. Договору цей договір укладено строком на 10 років, що діє з 20 липня 2007 до 20 липня до 2017 включно.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст.759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до частини 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно п. 1.2 Договору грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості передаються орендареві на підставі кредитного договору, що укладається одночасно з підписанням цього договору. Оборотні активи вартістю 62956,16 грн. викуповується орендарем на підставі договору купівлі продажу, що укладається одночасно з підписанням цього договору.

20.07.2007 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (позивач у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (відповідач у справі, покупець за договором) укладено договір № 3862/1 купівлі-продажу оборотних матеріальних засобів цілісного майнового комплексу (далі - договір) (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007), відповідно до якого продавець зобов'язується передати у власність покупця за грошові кошти оборотні матеріальні засоби цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія", а покупець зобов'язується прийняти оборотні матеріальні засоби та сплатити за них ціну визначену договором.

Відповідно до п. 1.5 Договору цей договір укладається одночасно із підписанням договору оренди №3862 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.2007.

Також 20.07.2007 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (позивач у справі, кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (відповідач у справі, позичальник за договором) укладено Кредитний договір № 3862/2 (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007), відповідно до п.1.1 якого кредитор передає позичальнику у користування на умовах кредиту грошові кошти та цінні папери, з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" згідно акту оцінки станом на 30.06.2007 в сумі 159128,18 грн. (далі - кредит) для використання при здійсненні господарської діяльності позичальника відповідно та на умовах визначеним договором та договором № 3862 цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.2007 з оплатою відсотків до державного бюджету України за ставкою рефінансування Національного банку України.

Згідно п.9.1 Кредитного договору він є невід'ємною частиною Договору оренди цілісного майнового комплексу від 20.07.07 р. № 3862 та додатків до нього.

Згідно п. 2.1 Договору оренди орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та Акта приймання-передачі підприємства.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідачем прийняв в строкове платне користування необоротні активи цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" за адресою: м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а, склад і вартість, яких визначено відповідно до Акту оцінки вартості майна, складеного станом на 30.06.2007 та затвердженого начальником регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву Наказом № 235 від 20.07.2007, що підтверджується Актом приймання-передачі орендованого майна від 20.07.2007 (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007), підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача.

Відповідно до Договору та Акту приймання-передачі орендованого майна первісна вартість основних засобів становить 11949543,93 грн., в тому числі первісна вартість нематеріальних активів - 5437,46 грн.; залишкова вартість основних засобів - 6359747,30 грн., в тому числі залишкова вартість нематеріальних активів - 5346,85 грн..

За таких обставин, господарським судом встановлено, що РВ ФДМУ по м. Києву було належним чином виконано свій обов'язок з передачі ТОВ «НВП «Київкомунекологія» орендованого майна на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.07 р. (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007).

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до умов п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - червень 2007 року - 26 498,95 грн.; нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством; орендна плата за перший місяць оренди - липень 2007 року - визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень місяць.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць (п. 3.2 Договору), орендна плата перераховується до державного бюджету до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції (п. 3.3 Договору).

Укладеним 20.10.11 р. між позивачем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України, як орендодавцем, та ТОВ "Науково-виробничим підприємством "Київкомунекологія", як орендарем, договором № 3862/02 про внесення змін і доповнень до договору оренди № 3862 від 20.07.2007 сторони узгодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України № 961 від 14.09.2011, і становить за базовий місяць розрахунку серпень 2011 року - 92 588,75 грн.; орендна плата за перший місяць оренди - вересень 2011 року - визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (серпень) на індекс інфляції за вересень 2011 року.

Крім того згідно зі статтею 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторони доповнили Договір пунктом 3.7, згідно якого зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечується у вигляді завдатку в розмір не менше ніж орендна плата за один місяць (базовий місяць оренди), який вноситься в рахунок оплати за останній місяць оренди.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджено прокурором та представниками сторін в судовому засіданні відповідач в обумовлений Договором термін орендні платежі належним чином та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим за орендарем - ТОВ «НВП «Київкомунекологія» перед орендодавцем обліковувалась непогашена заборгованість по орендній платі за період травень 2014 р. - квітень 2015 р., що становила 890317,26 грн..

Оскільки, як встановлено судом та підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не заперечувалось, останнім не були виконані зобов'язання зі своєчасного та повного внесення орендної плати за Договором, з метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією №30-05/10728 від 25.09.14 р. щодо погашення заборгованості з орендної та суборендної плати, в якій повідомляв ТОВ «НВМ «Київкомунекологія» про наявність простроченої заборгованості за користування об'єктом оренди та вимагав сплатити розмір заборгованості за Договором.

Факт надсилання вказаного листа підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чека № 5367 від 30.09.14 р. та списку згрупованих внутрішніх листів від 30.09.14 р.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи свої зобов'язання щодо внесення орендної плати у визначений термін, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 890 317,26 грн., яку останній просив стягнути в позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог (зміну предмету позову) і розрахунках (заяві про зменшення розміру позовних вимог).

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності всього боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору цілісного майнового комплексу Державного підприємства спеціалізованих ремонтно-будівельних та монтажно-налагоджувальних робіт "Київкомунекологія" від 20.07.07 р. (в редакції договору № 1 від 03.06.2008 про внесення змін до договору оренди № 3862 від 20.07.2007) або його окремих положень суду не надано.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відповідачем після порушення провадження у справі ухвалою суду від 09.02.15 р. перераховано на рахунок УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва грошові кошти в розмірі 45000,00 грн. в якості оплати оренди цілісного майнового комплексу за Договором № 3862 від 20.07.07 р., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом платіжного доручення № 189 від 26.05.15 р..

Згідно п. 1-1 ч.1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому судом враховано п. 4 Постанови № 18, яким визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що сплата 45000,00 грн. основного боргу з оренди за Договором здійснена відповідачем після порушення провадження у справі, на момент розгляду справи предмет спору в частині стягнення 45000,00 грн. основного боргу відсутній, а тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, факт невиконання відповідачем зобов'язань підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 891317,26 грн. заборгованості за оренду цілісного майнового комплексу підлягають задоволенню частково в розмірі 845317,26 грн. з урахуванням припинення провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідально до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення стоку є перший за ним робочий день.

Пунктом 3.5. Договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожен день прострочення,включаючи день оплати.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати у термін, визначений умовами Договору, прокурором нараховано та пред'явлено до стягнення 156702,91 грн. пені за період з 18.11.14 р. по 20.05.15 р., а також втрати від інфляції в сумі 229018,22 грн. за період з вересень 2014р. - березень 2015 р., які останній просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку відповідно до наданих розрахунків.

Згідно пункту 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування прокурором заявлених до стягнення пені та інфляційних нарахувань судом встановлено, що перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства розмір пені в межах визначеного позивачем періоду з 18.11.14 р. по 20.05.15 р. нарахування та нарахування втрат від інфляції з вересня 2014р. по березень 2015 р., враховуючи здійснені відповідачем погашення суми боргу, становить 51948,05 грн. пені та 86125,63 грн. інфляційних нарахувань, а отже є меншими, ніж нараховано позивачем та заявлено до стягнення прокурором, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені та втрат від інфляції за несвоєчасну сплату орендних платежів підлягають частковому задоволенню в сумі 51948,05 грн. та 86125,63 грн. відповідно.

Крім того, прокурором заявлено до стягнення завдатку в сумі 92588,75 грн., яка дорівнює розміру орендної плати за базовий місяць розрахунку - серпень 2011 р., згідно п.3.7 Договору яким визначено, що зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечується у вигляді завдатку в розмір не менше, ніж орендна плата за один місяць (базовий місяць оренди), який вноситься в рахунок оплати за останній місяць оренди.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Судом роз'яснюється, що сума завдатку (вартість рухомого майна, що передається як завдаток) може бути будь-якою, однак вона обов'язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов'язання. В противному випадку така передача буде не передачею завдатку, а виконанням зобов'язання.

Завдатком може бути забезпечено лише зобов'язання, що випливає з договору.

Слід зазначити, що завдаток виконує три основні функції:

- платіжну (завдаток видається в рахунок належних за договором платежів);

- підтверджувальну (передачею завдатку боржник підтверджує наявність основного зобов'язання);

- забезпечувальну (встановлення негативних наслідків невиконання зобов'язання, забезпеченого завдатком, гарантує виконання такого зобов'язання).

Таким чином, з наведеного вбачається, що сума завдатку в розмірі орендної плати за базовий місяць оренди, зазначена в п. 3.7 Договору, зараховується в рахунок здійснення сплати орендної плати за Договором і гарантує сплату відповідачем орендної плати за саме останній місяць оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, в рахунок погашення заборгованості з орендної плати за період травень 2014 - квітень 2015 р. позивачем було заявлено до стягнення суму основного боргу в розмірі 890317,26 грн., з яких в т.ч. сплачено відповідачем 45000,00 грн., решта позовних вимог судом визнана обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

З наведеного можна зробити висновок про те, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу з орендної плати за Договором судом вже було враховано і суму завдатку в розмірі 92 588,75 грн. орендної плати за останній місяць оренди, отже позовні вимоги в частині стягнення завдатку задоволенню не підлягають.

Заперечення відповідача проти заяв позивача про збільшення розміру позовних вимог № 10/3384 від 31.03.15 р. та № 30-10/5162 від 20.05.15 р. з підстав несплати РВ ФДМУ по м. Києву судового збору судом до уваги не приймаються, оскільки зазначені заяви подані позивачем в межах справи № 910/2510/15-г, порушеній за позовом заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія".

Суд зазначає, що згідно ч.ч. 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Ця норма кореспондується з нормою ст. 21 ГПК, відповідно до якої позивачами є підприємства та організації, в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, тобто такий державний орган наділено процесуальними правами, наданими позивачу ст. 22 ГПК та іншими статтями ГПК, який, в свою чергу, не містить обмежень щодо процесуальних прав державного органу, який виступає позивачем у справі, порушеній за позовом прокурора. Процесуальні права такого позивача не можуть бути обмежені прокурором, який подав позов в інтересах держави.

Крім того суд звертає увагу, що вказані заяви позивача підтримані прокурором в повному обсязі в судових засіданнях 09.06.15 р. та 12.06.15 р., при цьому суд має право стягнути несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Стосовно поданого відповідачем клопотання б/н від 04.06.15 р. про розстрочення виконання рішення суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення. При цьому слід зважати на приписи ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Суд звертає увагу, що підставою для відстрочки, розстрочки, виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При цьому вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За таких обставин, оскільки відповідачем до клопотання про розстрочку виконання рішення не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення у справі № 910/2510/15 або роблять його неможливим, а також приймаючи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.15 р. у справі № 910/2510/15-г.

Пунктом п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Приймаючи до уваги, що спір виник з вини відповідача та частина суми основної заборгованості сплачена відповідачем після порушення провадження у справі, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.2 ст.49 Господарського процесуального Кодексу України судовий збір має бути покладений на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог враховуючи розмір погашених позовних вимог, на позивача - в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 75, п.1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення 45000,00 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (04112 м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а, ) на користь Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва, код 37995466, банк одержувача - ГУДКСУ в м. Києві, р/р 0011, МФО 820019, КЕКД 22080100) основний борг в сумі 845317,26 грн., пеню в сумі 51948,05 грн. та інфляційні втрати в сумі 86125,63 грн..

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Київкомунекологія" (04112 м. Київ, вул. Івана Гонти, 3а, ) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 20567,82 грн..

5. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (бульв. Тараса Шевченка, 50 г, м. Київ, 01032, код 19030825) на користь Державного бюджету України 6804,72 грн. судового збору.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 10 липня 2015 р.

Суддя А.М.Селівон