ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. Справа № 920/234/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 догов. від 16.06.2015р.,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3002 С/1-9) на рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2015 р. у справі № 920/234/15,

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Суми,

до Товариства з обмеженою відповідальністю МС Девелопмент в особі Сумської філії МС Девелопмент, м. Суми,

про стягнення 22 533,07 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.04.2015 р. (суддя Джепа Ю.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю МС Девелопмент на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 20 282,40 грн. основного боргу, 1 629,96 грн. пені, 446,14 грн. інфляційних втрат, 174,57 грн. 3% річних, 6 000,00 грн. витрат на правову допомогу, 1 827,00 грн. відшкодування витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2015р. по справі № 920/234/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

В судове засідання представник відповідача не зявився та про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення від 22.05.2015р., яке міститься в матеріалах справи (а.с. 136).

30.06.2015р. представник відповідача звернувся до суду з клопотанням (вх. № 9959) про зупинення провадження у справі № 920/234/15 до вирішення по суті справи № 920/899/15.

Розглянувши дане клопотання, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки заявником не обґрунтовано повязаності між цими справами обставинами та доказами та того, що обставини, які будуть встановлені під час розгляду справи № 920/899/15, матимуть преюдиціальне значення для справи № 920/234/15.

Позивач, ФОП ОСОБА_2, у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі вищевказаної особи за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення господарським судом Сумської області обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17.07.2009 р. між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ МС Девелопмент в особі директора Сумської філії ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності № 1528 від 15.07.2009 р., був укладений договір оренди приміщення № 1647, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, відповідно до п. 1.1 якого визначено, що орендодавець (позивач) передає в тимчасове оплатне володіння і користування, а орендар (відповідач) приймає по акту прийому-передачі нежиле приміщення загальною площею 75,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Суми, провулок Терезова, буд. 1.

Згідно з п. 2.6 договору термін дії цього договору складає 7 років з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення.

Пунктом 3.2.8 договору передбачено, що орендар зобовязується оплачувати орендну плату у встановлені договором терміни.

У відповідності до п. 4.1 договору, орендна плата за використання приміщення складає в національній валюті України в місяць суму 14000,00 грн., що є базовою ставкою. Зміна (індексація) базової ставки відбувається щорічно з 1 січня шляхом збільшення попередньої базової ставки на індекс інфляції за попередній рік. Орендна плата сплачується орендарем щомісячно до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування грошових коштів в касу орендодавця (п. 4.2 договору).

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2014 р. позивачу надійшов договір про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення № 1647 від 17.07.2009 р., відповідно до якого п. 4.1 договору № 1647 від 17.07.2009 р. було запропоновано змінити у наступній редакції: Оренда плата за використання обєкту складає в національній валюті України в місяць суму 12000,00 грн., що включає ПДВ 20%, в разі, коли орендодавець є платником ПДВ. В орендну плату включена плата за користування земельною ділянкою, на якій розташований обєкт. Вартість комунального та експлуатаційного забезпечення обєкту (зокрема телефонного звязку, електропостачання, теплопостачання, водопостачання та водовідведення) не входить в розмір орендної плати та сплачується окремо у відповідності до п. 3.2.9 цього договору.

Як свідчать матеріали справи, представник відповідача надав копії підписаного обома сторонами примірнику вищезазначеного договору про внесення змін від 01.08.2014 р., рахунків про сплату орендної плати, які виставлялися позивачем, підписаних сторонами актів здачі-прийняття виконаних послуг та акту звірки взаємних розрахунків за спірний період.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, договір від 01.08.2014 р. про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 17.07.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 1647, не посвідчений нотаріально, тобто не відповідає формі самого договору оренди № 1647 від 17.07.2009 р., що порушує норми ст. 654 ЦК України, згідно якої зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Необхідність нотаріального посвідчення змін до нотаріально посвідченого договору встановлена і пунктами 7.1, 7.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерством Юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, якими визначено, що договір сторін про зміну нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору. Договір про зміну договору підписується сторонами і посвідчується нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну, у якій зазначаються номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою.

Відповідно до п. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 794 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж три роки, підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У відповідності до ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, якій підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Враховуючи, що акт прийому-передачі приміщення за даним договором підписано сторонами 17.07.2009 р., договір від 01.08.2014 р. про внесення змін до договору оренди від 17.07.2009 р. відповідно до вищезазначених положень чинного цивільного законодавства підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що сторонами здійснено не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вчинений у простій письмовій формі та підписаний сторонами договір 01.08.2014 р. про внесення змін до договору оренди від 17.07.2009 р. відповідно до вимог ст. 210 та ст. 640 Цивільного кодексу України, є неукладеним, тобто не породжує будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні правочину, що не відповідає вимогам закону.

При цьому, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що закон не встановлює наслідком відсутності державної реєстрації договору його недійсність. Відповідно, такий договір не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України. Зазначене відповідає розясненням, наданим у постанові Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 р. № 9 та постанові Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 р. № 11.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на надання позивачем рахунків-фактури, підписання ним актів звірки та актів здачі-прийняття виконаних послуг не свідчить про відсутність порушення ст. 654 ЦК України та відсутність визначених ст. 640 ЦК України наслідків у вигляді неукладення договору від 01.08.2014р. про внесення змін до договору оренди від 17.07.2009р.

Таким чином, розмір орендної плати з 01.08.2014 р. і до 31.12.2014 р. становив 16 056,48 грн. на місяць, як і на 01.01.2014 р., тому загальна сума орендної плати на місяць за період з серпня по грудень 2014 р. включно складає 80 282,40 грн.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач за період з серпня по грудень 2014 р. сплатив орендну плату на загальну суму 60000 грн., у звязку з чим розмір недоплати за вказаний період склав 20 282,40 грн.

Оскільки відповідачем не подано доказів сплати боргу, тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення 20 282,40 грн. заборгованості по орендній платі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ухилення позивача від нотаріального посвідчення договору від 01.08.2014р. є неправомірними, оскільки відповідач діяв не у відповідності до вимог ст. 188 ГК України. Крім того, спроби ТОВ "МС Девелопмент" нотаріально посвідчити договір про внесення змін від 01.08.2014р. були здійснені вже після закінчення строку дії, визначеного самім договором від 01.08.2014р. про внесення змін до договору оренди від 17.07.2009р. (строк дії - до 31.12.2014р.) та подання позивачем позовної заяви до господарського суду Сумської області (в лютому 2015 року).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 1 629,96 грн., то судова колегія погоджується з судом першої інстанції про задоволення цих вимог.

Так, частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частина 6 статті 232 Господарського Кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань № 2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 5.1 договору у разі порушення орендарем термінів оплати орендної плати він сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судова колегія дійшла висновку про його правильність, тому позивачем обґрунтовано заявлені вимоги про стягнення пені в розмірі 1 629,96 грн. за період з 11.08.2014 р. по 12.11.2014 р.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по вищевказаному договору позивач правомірно заявив вимоги про стягнення з відповідача 446,14 грн. інфляційних втрат та 174,57 грн. 3% річних у відповідності до чинного законодавства, а саме, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Щодо вимоги позивача про виселення відповідача з нежитлового приміщення, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ці вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, пунктом 6.2 договору оренди від 17.07.2009 р. передбачено, що розірвання і зміна цього договору в односторонньому порядку не допускається, окрім випадків, прямо передбачених Цивільним кодексом України. Орендар має право відмовитись від договору, попередивши Орендаря у письмовій формі за 60 (Шістдесят) днів до розірвання договору.

Орендарем згідно змісту зазначеного договору є відповідач - ТОВ МС Девелопмент, а не його Сумська філія.

Судом першої інстанції встановлено, що лист від 10.11.2014 р. за № 90, на якій посилається позивач, підписаний директором Сумської філії ТОВ МС Девелопмент ОСОБА_3 та на даному листі є відбиток печатки Сумської філії ТОВ МС Девелопмент.

Відповідно до ст. 246 Цивільного кодексу України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

З наданої позивачем довіреності № 1528 від 15.07.2009 р., виданої ТОВ МС Девелопмент директору ОСОБА_3, не вбачається, що директор Сумської філії ТОВ МС Девелопмент має повноваження щодо відмови від договору оренди нежитлового приміщення від 17.07.2009 р., укладеного позивачем з ТОВ МС Девелопмент. Не вбачається надання таких повноважень також й зі змісту наявних в матеріалах справи копій Статуту ТОВ МС Девелопмент та Положення про його Сумську філію.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що оскільки не встановлено факту відмови орендаря ТОВ МС Девелопмент від договору оренди від 17.07.2009 р. в порядку, визначеному п. 6.2. цього договору, на що в обґрунтування вимоги про підписання акту приймання-передачі приміщення та його звільнення відповідачем посилається ФОП ОСОБА_2, тому підстави для її задоволення у суду відсутні.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат з оплати послуг адвоката в розмірі 6 000,00 грн. у відповідності до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України та ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, так як матеріалами справи підтверджено, що 29.01.2015 р. між позивачем та адвокатським обєднанням АЛЬТЕРА в особі голови ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 надають правову допомогу.

Згідно з п. 3.1. договору, за виконання доручення Замовник зобовязаний здійснювати сплату Виконавцю, розмір визначається за погодженням сторін у сумі 6 000,00 грн. Факт сплати позивачем 6 000,00 грн. за правову допомогу підтверджується квитанцією № 12 від 31.03.2015 р. (а.с. 79). Позивачем надано суду копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 7 від 19.01.1995 р.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2015 р. у справі № 920/234/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Сумської області від 24.04.2015 р. у справі № 920/234/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 02.07.2015 року

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.