КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа№ 910/3214/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явилися

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік Мега» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Антонівський м`ясокомбінат»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік Мега»

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Антонівський м`ясокомбінат» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 09.04.2015 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в складі колегії суддів: головуючий суддя Шапран В.В., судді - Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, що міститься в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомили.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до висновку про достатність наявних матеріалів справи для розгляду скарги за відсутності представників сторін та встановив наступне:

26.03.2014 між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) був укладений договір поставки №ДГ - 0000066.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити товар покупцю, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно його оплатити на умовах даного договору та в асортименті, кількості та по ціні, які вказані в накладних, підписаних представниками сторін.

Пунктом 1.2 договору визначено, що моментом передачі права власності на товар є момент фізичного отримання товару покупцем та підписання вповноваженими представниками обох сторін накладних, що підтверджують фактичну передачу товару від постачальника до покупця.

На виконання своїх зобов`язань за договором поставки, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 903113,45 грн., що підтверджується копіями накладних, які містяться в матеріалах справи, які підписані вповноваженими представниками постачальника та покупця.

Крім того, факт поставки товару продавцем та отримання його покупцем, відповідачем по справі не оспорювалось.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що відповідачем в порушення умов договору поставки лише частково оплачено товар, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (пп. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вище встановлено господарським судом, фактично укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки тому спірні відносини, регулюються згідно з п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з наведеного, строк виконання зобов'язання з оплати придбаного товару є умовою, що забезпечує порядок виконання зобов'язання купівлі-продажу. Якщо строк оплати товарів, послуг не визначений договором або законодавчими актами, такий строк наступає з моменту виникнення у кредитора права на вимогу.

Підставою виникнення у покупця грошового зобов'язання за загальним правилом є передача продавцем майна. Отже, видаткова накладна є документом, що підтверджує виникнення у відповідача грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.1 договору оплата за товар здійснюється покупцем в строк, що не перевищує 5 календарних днів з моменту поставки товару, за фактично прийнятий товар, шляхом безготівкового перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника.

Як зазначалося вище та підтверджувалося поясненнями представника відповідача в суді першої інстанції, відповідачем частково була здійснена оплата поставленого товару.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В процесі розгляду позову в суді першої інстанції, представником позивача була подана заява про зменшення розмірі позовних вимог, відповідно до якої було зазначено, що відповідачем, після подання позову до суду, позивачу були перераховані ще кошти, в якості розрахунку за договором поставки № ДГ - 0000066 в розмірі 74000 грн., а тому, відповідно, і сума боргу, яку просив позивач стягнути з відповідача в судовому порядку була зменшена на 74000 грн.

Факт оплати вказаних коштів в розмірі 74000 грн. підтверджується платіжними дорученнями: № 1089 від 26.12.2014 на суму 20000 грн., № 1123 від 30.12.204 на суму 5000 грн., № 1154 від 14.01.2015 на суму 10000 грн., № 1170 від 15.01.2015 на суму 5000 грн., № 1216 від 22.01.2015 на суму 10000 грн., № 1338 від 17.02.2015 на суму 4000 грн., № 1405 від 03.03.2015 на суму 10000 грн., № 1513 від 26.03.2015 на суму 5000 грн., та № 1481 від 20.03.2015 на суму 5000 грн.

Отже, з урахуванням всіх здійснених відповідачем проплат на виконання умов договору поставки від 26.03.2014, позивач просив суд стягнути з відповідача борг в розмірі 159630,75 грн., яка й була задоволена судом в повному обсязі.

Твердження апелянта проте, що в суді першої інстанції не було враховано платіжні доручення № 1513 від 26.03.2015 на суму 5000 грн., та № 1481 від 20.03.2015 на суму 5000 грн., що призвело до стягнення з відповідача більшої суми боргу, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки судом позовні вимоги були задоволені в повному обсязі з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, а в даній заяві останній врахував всі проплати, здійснені відповідачем в період розгляду позову в суді першої інстанції, в тому числі платіжні доручення № 1513 від 26.03.2015 на суму 5000 грн., та № 1481 від 20.03.2015 на суму 5000 грн., та визначено, що загальна сума боргу зменшується на 74000 грн.

Відповідно до норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, враховуючи те, що відповідачем не було в повному розмірі розраховано з позивачем за поставлений товар за договором поставки № ДГ-0000066 від 26.03.2014 як до так і в процесі судового розгляду спору, Господарським судом міста Києва правомірно було задоволено до стягнення сума боргу в розмірі 159630,75 грн.

Крім основної суми боргу, позивач просив також стягнути з відповідача пеню в розмірі 4256,56 грн., та 3% річних в розмірі 672,09 грн.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ). ( ст. 610 ЦК України ).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3 договору сторони визначили, що в разі порушення терміну оплати вартості поставленого товару, що встановлений п. 5.1 цього договору, постачальник має право стягнути з покупця пеню в розмірі 0,1% від простроченої суми платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок пені та 3% річних, наданий позивачем при звернені із позовом до суду, колегія суддів вважає його арифметично вірним, обґрунтованим, а отже вимоги про стягнення пені в розмірі 4256,56 грн., та 3% річних в розмірі 672,09 грн. правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Антонівський м`ясо комбінат», а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік Мега» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік Мега» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мік Мега» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 у справі № 910/3214/15-г- без змін.

Матеріали справи № 910/3214/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов