ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р.Справа № 922/2771/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом Державного концерну "Укроборонпром", м.Київ
до Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод", м. Зміїв
про стягнення коштів в розмірі 6 579 052,76 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Яцюк І.О.,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Державний концерн "Укроборонпром", м. Київ (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод", м. Зміїв про стягнення заборгованості в розмірі 5 417 725,31грн., з яких 3 988 000,00 грн. - сума основного боргу, 37 367,01 грн. - 3% річних, 809 564,00 грн., - інфляційні, 582 794,30 грн. - пеня, також позивачем заявлено до стягнення судовий збір у розмірі 73080,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 27.01.2014 р. № UOP-2.011-23-Д-14, в частині повного та своєчасного повернення грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.05.2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 25.05.2015 року о 10:00 годині.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.05.2015 року розгляд справи було відкладено у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання на 23.06.2015 року о 10:00.

23.06.2015 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 6 579 052,76 грн., з яких 3 988 00,00грн. - сума основного боргу, 55 067,17 грн. - 3% річних, 1 599 188,00грн. - інфляційні та 936 797,59грн. - пені, також позивачем заявлено до стягнення судовий збір у розмірі 73080,00 грн., яка була прийнята судом до розгляду.

В судовому засідання, призначеному на 07.07.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Відповідач своїм правом на участь в господарських засіданнях не скористався та жодного разу не прибув до суду. Витребуваних судом документів не надав. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

27.01.2014 р. між Державним концерном "Укроборонпром" (надалі - Концерн) та Казенним підприємством "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод", м. Зміїв (надалі - Позичальник, Боржник) було укладено договір позики № UOР-2.011-23-Д-14 (надалі - Договір ).

Відповідно до п. 3.1 Договору, Концерн мав протягом п'яти банківських днів з дати укладення Договору перерахувати суму позики у розмірі 4 147 000,00 грн. в безготівковій формі на поточний рахунок Позичальника. Концерном було виконано вказане зобов'язання та перераховано на рахунок Боржника обумовлену суму, що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 2874 від 28.01.2014 року на суму 1 500 000,00 грн. (а.с. 15);

- № 2959 від 07.02.2014 року на суму 318 000,00 грн. (а.с. 16);

- № 3568 від 29.04.2014 року на суму 1 600 000,00 грн. (а.с.17);

- № 3597 від 30.04.2014 року на суму 570 000,00 грн. (а.с.18).

Тобто загальна сума, яка була перерахована на поточний рахунок Позичальника складає 3 988 000,00 грн.

Згідно з п.4.1 Договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів Боржнику і закінчується 06.01.2015 р. Відповідно до положень п. 5.1 Договору Боржник зобов'язується повернути Концерну суму позики до кінця строку, на який вона надана.

В установлений строк, Боржник суму позики не повернув.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не повернув Концерну надану позику в розмірі 3 988 000,00грн., що й стало підставою звернення позивача до суду з цим позову.

В порушення умов п. 4.1., 5.1 Договору відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення суми позики позивачу у термін та в розмірі, передбаченими умовами договору.

Статтею 33 ГПК України передбачено обов'язок кожної сторона довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду доказів повернення позивачу суми позики, за таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 988 000,00 грн. позики є законними, обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, не спростовані відповідачем, тому підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 55 067,17 грн. - 3% річних, 1 599 188,00грн. - інфляційні нарахування та 936 797,59грн. - пені.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування надані позивачем, 3% річних в розмірі 55 067,17грн., суму інфляційних нарахувань в розмірі 1 599 188,00 грн. суд приходить до висновку, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 936 797,59 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.3. Договору, у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Концерну пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування пені, судом встановлено, що позивач правомірно просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 936 797,59 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 1 статті 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідності до підпункту 3.17.4. п. 3.17 п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Різновидом підприємств державної форми власності є казенні підприємства, які були легалізовані Законом України від 04.02.1998 р. "Про внесення змін до Закону України "Про підприємства в Україні". Особливості правового становища казенних підприємств визначаються статтями 76-77 Господарського Кодексу України.

Оскільки позивачем за порушення грошових зобов'язань, окрім пені, нараховані інфляційні та річні, а також враховуючи, той факт, що відповідач Казенне підприємство "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод" є державним підприємством та приймаючи до уваги складну ситуацію, яка склалася в державі та оцінивши співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, господарський суд, керуючись п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, дійшов висновку про зменшення розміру пені за несвоєчасне виконання зобов'язання до 50%, що становить 468 398,80 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір покладається на відповідача повністю. При цьому суд враховує, що в частині зменшення судом розміру пені судовий збір покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 509, 526, 530, 548, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 4, 12, 32, 44, 49, ч.5 ст.78, ст.ст.82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод" на 50%.

Стягнути з Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод" (63404, Харківська обл. м. Зміїв, вул. Зміївська, 29, інент. код 08326540) на користь Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, іден. код 37854297) 3 988 00,00грн. - сума основного боргу, 55 067,17 грн. - 3% річних, 1 599 188,00 грн. - інфляційні, 468 398,80 грн. - пені, а також судовий збір в розмірі 73080,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 468 398,80 грн. пені - відмовити.

Повне рішення складено 09.07.2015 р.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Суддя Л.С. Лаврова