РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015Справа №910/12162/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи"

до комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

про продовження договору №ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року та визнання додаткової угоди №1 від 20.11.2014 року до договору укладеною

Представники:

від позивача: Шкіптан Д.В. - представник за довіреністю № б/н від 05.06.2015 року;

від відповідача: Козак І.М. - представник за довіреністю № 3 від 17.03.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи" до комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про продовження договору № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року, визнання додаткової угоди № 1 від 20.11.2014 року до договору укладеною.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.01.2014 року між ним та відповідачем укладено договір № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування. Строк дії договору встановлений сторонами з 13.01.2014 року по 31.12.2014 року.

Позивач вважає укладений договір за своєю правовою природою договором оренди, а тому наполягає на своєму переважному праві на продовження строку його дії на підставі ст. 284, 285 ГК України.

20.11.2014 року позивач звернувся до відповідача листом з пропозицією укласти додаткову угоду, надавши два примірники підписаної з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи" додаткової угоди № 1 з графіком платежів.

В строки, встановлені законодавством, відповідач не повідомив позивача про результати розгляду цієї пропозиції, додаткову угоду не підписав.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду та просить вважати договір № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року продовженим строком на 1 рік та вважати укладеною додаткову угоду № 1 від 20.11.2014 року до договору № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.05.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 08.06.2015 року.

08.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі на часткове виконання вимог ухвали суду від 14.05.2015 року.

В судове засідання 08.06.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 14.05.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 011, але 08.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.06.2015 року розгляд справи відкладено на 23.06.2015 року, у зв'язку із неявкою представника відповідача в судове засідання.

В судовому засіданні 23.06.2015 року представник позивача надав суду додаткові докази по справі. Представник відповідача не виконав вимоги ухвали суду від 14.05.2015 року.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

13.01.2014 року між комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи" (сторона-2) укладено договір № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування відповідно до умов якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 72 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 8 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 35/55, що розташовані в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва об'єкт), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього транспорту (п. 1.1 договору).

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 договору об'єкт вважається переданим в експлуатацію сторони-2 з моменту підписання договору сторонами. Об'єкт вважатиметься повернутим стороні-1 з експлуатації з моменту припинення дії договору.

Згідно пп. 2.2.6 договору сторона-2 зобов'язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною згідно з розділом 3 цього договору.

Розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороною-2 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 15 числа поточного місяця відповідно до графіку платежів (п. 3.3. договору).

Позивач надав до матеріалів справи акт звіряння розрахунків станом на 16.03.2015 року між комунальним підприємством "Київтранспраксервіс" та товариства з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи" по договору № ДНП-2014-01/01 від 13.01.2014 року підписаний та скріплений печатками обох контрагентів. Згідно вказаного акту станом на 16.03.2015 року заборгованість відсутня.

Відповідно до п. 6.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності 13.01.2014 року і діє до 31.12.2014 року.

Зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформляються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді (п. 6.2 договору).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи" звернулось до комунального підприємства "Київтранспарксервіс" з листом від 20.11.2014 року № 01 (отриманий 28.11.2014 року вх.. № 2647), в якому повідомило про намір продовжити договір № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року на той самий строк. До листа були додані додаткова угода № 1 від 20.11.2014 року до договору № ДНП-2014-01/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.01.2014 року та графік платежів, підписані та скріплені печатками товариства з обмеженою відповідальністю "Паркувальні системи".

Відповідач не надав відповіді на вказаний вище лист, в зв'язку з чим позивач 15.01.2015 року звернувся до комунального підприємства "Киїтранспарксервіс" з листом № 01 (отриманий 16.01.2015 року вх. 78), в якому просив повідомити про результати розгляду листа від 20.11.2014 року № 01.

Докази того, що пропозиція позивача була розглянута відповідачем та надані відповіді на його лист в матеріалах справи відсутні.

Спір у справі виник у зв'язку із неправомірним, на думку позивача, ухиленням відповідача від дій, спрямованих на продовження дії договору шляхом укладення додаткової угоди.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 642 вказаного нормативно-правового акту відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно зі статтею 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Право на захист цивільних прав та інтересів встановлено ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи здійснюється способом, що визначений законодавством.

Як вже було зазначено, позивач просить визнати договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2014-01/01 від 13.01.2014 року продовженим строком на 1 рік, до 31.12.2015 року та укладеною додаткову угоду №1 від 20.11.2014 року до договору № ДНП-2014-01/01 від 13.01.2014 року. Проте, такий спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено.

Виходячи з приписів вище вказаних статей, такий спосіб захисту цивільних прав як визнання договору продовженим та визнання додаткової угоди укладеною не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, встановлених господарським та цивільним законодавством, оскільки, така вимога фактично не є спором про наявність чи відсутність цивільного права та не може бути предметом спору.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відзначає, що до компетенції господарського суду не віднесені повноваження щодо встановлення юридичного факту і суд, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України та приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його прав та інтересів, які, на його думку, порушено відповідачем.

Таким чином, враховуючи вищезазначеними, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 06.07.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий