РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"30" червня 2015 р. Справа № 906/245/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове"

на рішення господарського суду Житомирської області від 08.05.2015 р.

у справі № 906/246/15 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Товариства з обсмеженою відповідальністю "Замкове"

до відповідача Житомирської міської ради

про визнання недійсним рішення №364 від 24.04.2012 р.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.05.2015 р. у справі №906/245/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" до Житомирської міської ради про визнання недійсним рішення №364 від 24.04.2012 р. відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 30.12.2005р. між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Замкове" укладено Договір оренди земельної ділянки з додатками до нього, а в подальшому 21.11.2007 рішенням Житомирської міської ради від 21.11.2007 №456 введено в дію нові розміри плати за землю для юридичних та фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності та громадян міста з 01.01.2008. На підставі рішення Житомирської міської ради від 08.04.2009 №956 рішенням Житомирської міської ради №364 затверджено нові розміри нормативної грошової оцінки та орендної плати за користування земельними ділянками на умовах оренди в м. Житомирі землекористувачам, зокрема, ТОВ "Замкове".

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції враховано відповідні положення Закону України "Про оцінку землі" та Податкового кодексу України.

Окрім того, місцевим господарським судом було встановлено, що повідомлення про необхідність проведення перерахунків щорічного розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності по діючим договорам оренди земельних ділянок, в т. ч. на підставі прийнятого Житомирською міською радою рішення від 05.09.2007 №369, були опубліковані в газеті "Місто" № 17 (587) від 24.04.2008 та № 30 (600) від 24.07.2008.

В обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції вказав на те, що рішення Житомирської міської ради від 05.09.2007 №369, від 21.11.2007 №456, на підставі яких було визначено новий розмір плати за користування земельною ділянкою згідно з рішенням ради від 24.04.2012 №364, є чинними та обов'язковими до виконання всіма землекористувачами м. Житомира.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Замкове" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Житомирської області від 08.05.2015 р. у справі №906/245/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

- у зв'язку із введенням в дію Податкового кодексу України з 01.01.2011р. Закон України «Про оплату за землю» втратив чинність згідно з ч. 2 Прикінцевих положень Кодексу. Питання сплати податку на землю та оплати орендної плати за користування земельною ділянкою з 01.01.2011 року регулюється виключно Податковим кодексом України;

- пунктом 10 Підрозділу 10 («Інші перехідні положення») Розділу XX Податкового кодексу України передбачено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, Державної податкової адміністрації України та інших центральних органів виконавчої влади, прийняті до набрання чинності цим Кодексом на виконання законів з питань оподаткування, та нормативно-правові акти, які використовуються при застосуванні норм законів про оподаткування (в тому числі акти законодавства СРСР), застосовується в частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття відповідних актів згідно з вимогами цього Кодексу;

- з 01.01.2011 року запровадження нових розмірів нормативної грошової оцінки землі та орендної плати за землю, порядку сплати орендної плати мають відповідати нормам Податкового кодексу України;

- усупереч положенням ст. 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» позивач не опублікував у відповідних офіційних друкованих засобах масової інформації Житомирської міської ради рішення Житомирської міської ради щодо нових розмірів нормативної грошової оцінки земельних ділянок у м. Житомир, що свідчить про ненабрання чинності таким рішенням.

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Відповідач не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

30 червня 2015 року в судовеу засідання Рівненського апеляційного господарського суду представники сторін не з'явилися.

З огляду на приписи ст.ст. 101, 102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а.с. 92-93), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Окрім того, 30.06.2015 р. від відповідача - Житомирської міської ради надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 906/245/15 на іншу дату у зв'язку із неможливістю забезпечити явку свого представника в судове засідання.

Судова колегія дійшла висновку, що подане відповідачем клопотання задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики зхастосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, згідно з частинами 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (абз. 2 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року).

Підставою для відкладення розгляду справи, відповідач називає перебування свого представника в іншому судовому засіданні, при цьому не зазначає в чому саме полягає необхідність участі його представника в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язанні добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вказане вище, а також своєчасне повідомлення відповідача про проведення судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 92), суд апеляційної інстанції вважає, що у останнього була можливість належним чином підготуватися до судового засідання та визначитись щодо особи, яка представлятиме його інтереси у судовому засіданні.

Окрім того, ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.06.2015 р. у справі № 906/245/15 не було визнано явку представника відповідача в судове засідання обов'язковою.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що у відповідності зі ст. 75 ГПК України апеляційна скарга підлягає розгляду за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, рішенням Житомирської міської ради 26 сесії четвертого скликання від 29.09.2205р. №553 «Про вилучення і надання права користування земельними ділянками, надання дозволу на складання проектів відведення юридичним та фізичним особам міста» вирішено надати земельну ділянку загальною площею 0, 2428 га по вул. Кафедральній, 10 у довгострокову оренду терміном на 10 років ТОВ «Замкове» для іншої комерційної діяльності (а.с. 62-63).

30.12.2005р. між Житомирською міською радою (орендодавець/відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Замкове" (орендар/позивач) укладено Договір оренди земельної ділянки з додатками до нього (далі по тексту - Договір, а. с. 11-12).

За умовами п. 1 Договору орендодавець на основі рішення Житомирської міської ради від 29.09.2005 №553 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для іншої комерційної діяльності за адресою: м. Житомир, вул. Кафедральна, № 10, терміном на 10 років.

Згідно з п. п. 2, 3 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,2428 га, в тому числі під будівлями та спорудами - 0,0864 га, під проходами, проїздами та площадками - 1,1564 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1 065 439, 29 грн.

У п. п. 5, 6 Договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, розмір якої становить 19 177, 91 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Відповідно до п. 8 Договору, сторони дійшли згоди про те, що розмір орендної плати щорічно переглядається у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Договір зареєстровано у Житомирському міському відділі Житомирської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис: 27 січня 2006 рік №33.

В матеріалах справи наявний Акт прийому - передачі об'єкта оренди від 27.01.2006р., засвідчений підписами сторін, відповідно до якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято в строкове платне користування земельну ділянку для іншої комерційної діяльності площею 0,2428 га, терміном на 10 років, яка знаходиться в м. Житомирі, вулиця Кафедральна, 10 (а. с. 10).

Рішенням Житомирської міської ради від 05.09.2007р. №369 затверджено матеріали коригування технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок міста Житомира та в період жовтень - грудень 2007 року введено в дію відкориговану грошову оцінку земельних ділянок міста Житомира (а. с. 58-59)

21.11.2007 рішенням Житомирської міської ради від 21.11.2007 №456 введено в дію нові розміри плати за землю для юридичних та фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності та громадян міста з 01.01.2008 (а. с. 60-61).

Рішенням Житомирської міської ради від 08.04.2009 №956 затверджено Положення про порядок встановлення розмірів та справляння орендної плати за земельні ділянки в м. Житомирі, які перебувають у державній і комунальній власності.

24.04.2012 на підставі вказаного рішення міської ради від 08.04.2009 № 956, враховуючи рішення міської ради від 05.09.2007 №369, Земельний кодекс України, Податковий кодекс України, Закон України "Про землеустрій" та Закон України "Про оренду землі", рішенням Житомирської міської ради №364 затверджено нові розміри нормативної грошової оцінки та орендної плати за користування земельними ділянками на умовах оренди в м. Житомирі таким землекористувачам, зокрема: ТОВ "Замкове" (договір оренди земельної ділянки площею 0,2428 га по вул. Кафедральній, 10, від 27.01.2006 №33): Нормативна грошова оцінка становить 2 756 901, 48 грн. Орендна плата становить 189 536, 98 грн. в рік. Коефіцієнт співвідношення орендної плати до земельного податку при цьому становить 6,875 (а. с. 47).

У п. п. 3.2 - 3.4 Положення про порядок встановлення розмірів та справляння орендної плати за земельні ділянки в м. Житомирі, які перебувають у державній і комунальній власності, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 08.04.2009 №956, в редакції рішення ради від 07.10.2011 №195, визначено, що розрахункові ставки орендної плати підлягають коригуванню при встановленні Верховною Радою України нових ставок земельного податку та зміни грошової (економічної) оцінки земель м. Житомира. Величина орендної плати змінюється в разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, в тому числі запровадження нового коефіцієнта індексації, та в разі встановлення Верховною Радою України нових ставок земельного податку. У разі зміни ставок земельного податку, в тому числі затвердження нової грошової оцінки земель міста, або змін визначених законодавством, Житомирська міська рада інформує орендарів земельних ділянок через засоби масової інформації: офіційний веб-сайт міської ради та газету "Місто" про необхідність та термін проведення перерахунків розміру річної орендної плати за земельні ділянки.

Відповідачем, на спростування доводів позивача, долучено до матеріалів справи сторінки газети "Місто" № 41 (559) від 11.10.2007, в якій опубліковано Житомирською міською радою повідомлення про прийняте нею рішення від 05.09.2007 №369 "Про затвердження матеріалів коригування технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок міста Житомира", яким відкориговано технічну документацію з грошової оцінки земель міста Житомира та уточнено вартість 1 кв. м землі, який є базовою величиною для розрахунків розміру платежу за земельні ділянки; запропоновано орендарям звернутися до Управління земельних ресурсів у місті Житомирі (стара назва Житомирського міського управління земельних ресурсів) по питанню виконання перерахунків розмірів плати за землю (земельного податку) (а. с. 73-74).

Окрім того, у засобах масової інформації (газета "Місто" № 17 (587) від 24.04.2008 та № 30 (600) від 24.07.2008р.) опубліковано повідомлення про необхідність проведення перерахунків щорічного розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності по діючим договорам оренди земельних ділянок, в т. ч. на підставі прийнятого Житомирською міською радою рішення від 05.09.2007 №369 (а. с. 69 - 72).

Аналізуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства.

В силу дії статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, спірні правовідносини виникли з приводу визнання недійсним рішення Житомирської міської ради №364 від 24.04.2012, яким встановлено нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,2428 га (м. Житомир, вул. Кафедральна, 10) та підвищено розмір орендної плати за Договором оренди земельної ділянки від 31.12.2005р.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (у діючій редакції) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у діючій редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

За наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів констатує, що саме на підставі рішення органу місцевого самоврядування між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки комунальної форми власності. При цьому, рішенням Житомирської міської ради №364 від 24.04.2012р., яке оспорюється у даній справі, затверджено нові розміри нормативної грошової оцінки та орендної плати за користування земельними ділянками на умовах оренди в м. Житомирі. Вказане зумовлює наявність підстав, за яких укладений між сторонами договір оренди землі підлягає зміні в частині визначення розміру орендної плати.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" орендна плата, є однією із істотних умов договору із зазначенням її розміру.

Згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" унормовано, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено можливість зміни умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках встановлених договором або законом. При цьому, сторонами в договорі оренди передбачена можливість перегляду розміру орендної плати, а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, тому законодавча зміна нормативно - грошової оцінки землі є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

У зв'язку із введенням в дію Податкового кодексу України з 01.01.2011р. Закон України "Про плату за землю" втратив чинність згідно частини 2 Прикінцевих положень Кодексу.

Статтею 288 Податкового кодексу України передбачено встановлення розміру орендної плати в договорі оренди з урахуванням відповідних меж.

За приписами статті 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

В той же час, як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору оренди, підставою для перегляду розміру орендної плати є зміна розмірів земельного податку, тобто в тому разі, коли визначена в договорі орендна плата є нижчою за встановлений на законодавчому рівні її граничний розмір.

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ Податкового кодексу, а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок (стаття 271 цього Кодексу).

Правові засади проведення оцінки земель в Україні визначено Законом України "Про оцінку земель", відповідно до абзацу п'ятого статті 5 якого нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Суб'єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель є органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які здійснюють управління у сфері оцінки земель, а також юридичні та фізичні особи, зацікавлені у проведенні оцінки земельних ділянок (стаття 6 Закону).

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз у 5 - 7 років.

Статтею 15 та частиною 2 статті 20 Закону України "Про оцінку землі" передбачено, що підставою для проведення оцінки земель є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; при цьому, дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Отже, правовий аналіз наведених вище норм права вказує на те, що розмір орендної плати визначається з урахуванням нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки.

Відповідно до статті 21 Закону "Про оренду землі", розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зважає на те, що відповідно до абз. 1.3 пункту 2.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року № 6, у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку. Судам слід враховувати, що розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до абзацу 5 пункту 2.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17 травня 2011 року у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. При цьому надсилання відповідачеві пропозицій щодо внесення змін до договору оренди є правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання останнім вимог частини другої статті 188 Господарського кодексу України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє його права звернутися до господарського суду з позовом про зміну умов договору.

З огляду на наведене вище, колегія суддів відзначає, що встановлення державою в особі окремого органу місцевого самоврядування граничного мінімуму розміру орендної плати за землю, не залежить від волевиявлення сторін договору, а є способом регулювання державою плати за землю, відтак, є підставою для перегляду розміру орендної плати, визначеної умовами договору.

В силу ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до п.п. 34, 35 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно положень ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно з п. 5 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на момент винесення оспорюваного рішення) передбачено, що рішення ради нормативно - правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, відповідачем на виконання наведеної вище норми Закону, опубліковано оспорюване рішення у засобах масової інформації. Наведене спростовує твердження скаржника щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства в цій частині.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно пункту 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі встановлених обставин у даній справі та наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження останніх, з урахуванням наведених вище положень діючого законодавства, колегія суддів суду апеляційної інстанції констатує той факт, що орган місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваного рішення діяв в межах встановленої Законом процедури, що як наслідок є підставою для внесення змін до договору оренди в частині зміни розміру орендної плати.

За таких обставин, колегією суддів суду апеляційної інстанції не встановлено у визначеному Законом порядку підстав для визнання спірного рішення органу місцевого самоврядування недійсним в судовому порядку.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, а, відтак, дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

З огляду на наведені вище висновки, здійснені за результатами апеляційного провадження у даній справі, судова колегія відзначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Житомирської області від 08.05.2015 р. у справі №906/245/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 08.05.2015 р. у справі №906/245/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" - без задоволення.

2. Справу №906/245/15 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.