ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року Справа № 910/26698/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А. Данилової М.В., Данилової Т.Б.
розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.04.2015
у справі№ 910/26698/14 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
доМіжнародного центру ядерної безпеки Київського національного університету імені Тараса Шевченка
простягнення 846 875, 40 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаКолісниченко О.Л., Ветоха Д.М.
- - відповідачане з'явився

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міжнародного центру ядерної безпеки Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь 846 875,40 грн., з яких: 597 549, 00 грн. - пені за прострочення виконання зобов'язання, 171 780, 00 грн. - 7 % штрафу за прострочення надання послуг та 77 546, 40 грн. - 4 % штрафу за невчасне усунення недоліків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2015 (суддя Яковенко А.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 (головуючий Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.) у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 397 342, 26 грн., з яких 225 562, 26 грн. - пеня, 171 780, 00 грн. - 7 % штрафу. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись частково із зазначеними судовими рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить їх скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 220 525, 86 грн. пені та 77 546, 40 грн. В цій частині касатор просить суд прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відповідач не скористався правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслав відзив на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Відповідач не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке надійшло на адресу суду 07.07.2015, колегією суддів залишено без задоволення, оскільки статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд розглядає справу в межах строків, встановлених статтями 69, 1118 цього Кодексу, і розгляд справи може бути відкладено, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Проте, заявником не доведено наявність підстав для відкладення розгляду справи, а його доводи та заперечення викладені у наявних в матеріалах справи документах.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11.10.2013 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовником; позивачем у справі) та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка в особі Міжнародного центру ядерної безпеки (виконавцем; відповідачем у справі) укладено договір № 3407-1/18-НАЕК (далі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати за кодом 74.90.1 ДК 016:10 "Послуги щодо надання професійної та технічної допомоги та консультаційні, н.в.і.у." (Обґрунтування впровадження палива ТВЗА-12 на енергоблоці № 4 Рівненської АЕС з коригуванням глав ОЗАБ).

За умовами пунктів 3.1.-3.2. договору, по закінченню надання послуг за кожним етапом виконавець передає замовнику акт здавання-приймання наданих послуг, який складається у 3-х примірниках (два - для замовника та один - для виконавця), що є підставою для взаємних розрахунків, та звітну документацію, вимоги до оформлення якої визначені у технічному завданні, що є невід'ємною частиною цього договору. Передавання замовнику оформленої у встановленому порядку документації за цим договором здійснюється супровідним листом виконавця.

Пунктами 4.2., 4.7. договору передбачено, що за порушення строків надання послуг по договору виконавець зобов'язаний сплатити замовнику пеню в розмірі 0,1 % вартості не наданих в строк послуг за кожний день прострочення, але не більше 30 % вартості несвоєчасно наданих послуг. За прострочення надання послуг понад тридцять днів, виконавець додатково сплачує штраф у розмірі 7 % вартості несвоєчасно наданих послуг. За не усунення в строк недоліків і недоробок, зазначених у двосторонньому акті, складеному відповідно до пункту 3.4. цього договору, виконавець сплачує штраф у розмірі 4 % від вартості послуг, що підлягає виправленню.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник у зв'язку з тим, що відповідач, як виконавець за вказаним договором несвоєчасно виконав свої зобов'язання в частині передання замовнику звітної документації, що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення 597 549, 00 грн. пені за порушення строків надання послуг, 171 780, 00 грн. - 7 % штрафу за прострочення надання послуг та 77 546, 40 грн. - 4 % штрафу за несвоєчасне усунення недоліків і недоробок.

Задовольняючи позов в частині стягнення 7 % штрафу та пені, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач порушив умови договору про надання послуг по етапам 1, 2, 3.1, 3.2, 3.3., 4., 5, а також з передбаченої пунктом. 4.2. договору відповідальності за прострочення надання послуг. При цьому, стягуючи з відповідача частково пеню суди виходи з того, що передбачене договором зобов'язання відповідача з передання замовнику звітної документації є грошовим зобов'язанням, а нарахований позивачем розмір пені не відповідає вимогам статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Підставою для відмови у позові в частині стягнення 4 % штрафу за несвоєчасне усунення недоліків і недоробок за етапами 2, 3 договору став висновок судів про недоведеність таких вимог.

Колегія суддів вважає, що прийняті у справі судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд з наступних підстав.

До матеріалів справи не залучено належним чином засвідченої копії статуту Міжнародного центру ядерної безпеки Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Таким чином, судами попередніх інстанцій при розгляді даної справи не з'ясовано правовий статус відповідача у справі, як юридичної особи.

Щодо висновків судів в частині стягнення пені колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Верховний Суд України при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми статті 549 Цивільного кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконаним грошових зобов'язань", які передбачають застосування відповідальності за невиконання грошових зобов'язань зазначив, що та обставина, що за порушення передбаченого строку поставки товару постачальник сплачує покупцю неустойку у вигляді пені у розмірі 2 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення товару, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням (постанова Верховного Суду України від 03.12.2013 у справі № 908/43/13-г).

Згідно з приписами статті 11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та всіх судів України, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

У зв'язку з неправильно визначеною правовою природою зобов'язання відповідача за договором, суди обох інстанцій помилково обмежили розмір пені, нарахований позивачем за прострочення виконання не грошового зобов'язання подвійною обліковою ставкою Національного банку України, як це передбачено Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" для грошових зобов'язань.

З огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Судові рішення попередніх інстанцій наведеним вимогам не відповідають.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що за порушення строків надання послуг по договору виконавець зобов'язаний сплатити замовнику пеню в розмірі 0,1 % вартості не наданих в строк послуг за кожний день прострочення, але не більше 30 % вартості несвоєчасно наданих послуг. Проте, в текстах судових рішень відсутні висновки про те чи відповідає наданий позивачем розрахунок пені умовам договору і чи не перевищує він 30 % вартості несвоєчасно наданих послуг.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій в частині заявленої до стягнення пені не можна визнати достатньо обґрунтованими.

Стосовно висновків судів в частині стягнення штрафу, слід зазначити наступне.

Підставою для задоволення позову в цій частині вимог став висновок судів про порушення відповідачем строків виконання зобов'язання, оскільки до матеріалів справи не надано підписану сторонами додаткову угоду про перенесення строків виконання зобов'язання. За висновками судів, доопрацювання по етапам 2 та 3 було здійснено відповідачем з дотриманням строків, передбачених договором.

Зазначені висновки судів є передчасними і недостатньо обґрунтованими з огляду на таке.

В своєму відзиві на позовну заяву (а.с.113) відповідач зазначив, що на початку червня 2014 року позивач запропонував відповідачу, враховуючи стислі терміни виконання робіт, провести технічну нараду з питань усунення зауважень. Після проведення наради, про що зафіксовано в Протоколі № 58 від 17.06.2014 (підписаний 13.06.2014) були досягнуті домовленості щодо направлення Додаткової угоди із відкоригованим Календарним планом, доопрацювати та виправити зауваження до розроблених матеріалів у терміни, передбачені новим Календарним планом (а.с.79). Так, на виконання вказаного Протоколу, відповідач 16.06.2014 листом № 047/080-24 надіслав позивачу додаткову угоду № 1, яка на адресу відповідача повернута не була.

В той же час, до матеріалів справи залучено лист позивача № 5021/18 від 15.04.2014 (а.с.121) відповідно до якого останній погодив перенесення термінів виконання робіт по етапах 2 та 3, на підставі пункту 5.6 договору просив відповідача надати йому додаткову угоду з відкоригованим календарним планом, а також повідомив відповідача про те, що етап 4 та 5 із супроводу робіт, виконується протягом усунення всіх зауважень експертизи до узгодження з Державною інспекцією ядерного регулювання України.

Відповідна додаткова угода з відкоригованим календарним планом до матеріалів справи не залучена, доказів її надсилання позивачу матеріали справи не містять.

Крім того, пунктом 3.4. договору передбачено, що у випадку мотивованої відмови замовника від приймання результатів наданих послуг, сторони складають двосторонній акт із переліком відповідних недоліків і строків їх виконання за рахунок виконавця.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11.06.2014 у м. Кузнецовську відбулася технічна нарада спеціалістів позивача, ВП "Рівненська АЕС" та відповідача з питань усунення зауважень до відкоригованих глав ОЗАБ енергоблоку № 4 РАЕС, у зв'язку із впровадженням ТВЗА-12, про результати якої складено протокол № 58 від 17.06.2014. Відповідно до протоколу було досягнуто домовленості по суті зауважень до звітних матеріалів по етапам 2 та 3 календарного плану договору, за якими відповідач зобов'язувався доопрацювати звітні матеріали у відповідності до переліку зауважень, які мають додаватися до протоколу (додатки 2 та 3).

Листом № 8829/18 від 04.07.2014 позивач направив відповідачу для підписання акт виявлених невідповідностей до звітних матеріалів за етапами договору на тему "Обґрунтування впровадження палива ТВЗА-12 на енергоблоці №4 Рівненської АЕС з коригуванням глав ОЗАБ". В цьому акті зазначено, що виконавець зобов'язується усунути недоліки, які вказані у додатках 2 та 3 до Протоколу технічної наради спеціалістів.

Однак, матеріали справи не містять вказаних додатків до протоколу технічної наради спеціалістів і жодного переліку з недоліками, які мали бути усунуті виконавцем (відповідачем).

Крім того, в пункті 3 протоколу технічної наради спеціалістів позивача та відповідача від 29.08.2014 зазначено, що за результатами розгляду сформовано додатковий перелік зауважень, який надіслано виконавцю 27.08.2014. Проте, такий перелік зауважень в матеріалах справи також відсутній.

З'ясування характеру цих недоліків має суттєве значення для правильного вирішення спору та впливає на правильність застосування норм матеріального права, оскільки в залежності від тієї чи іншої норми можуть наступати різні правові наслідки для сторін.

Відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Всупереч вимогам ст.ст. 47, 43 ГПК України, зазначених доводів відповідача суд не перевірив, не з'ясував наявність у несвоєчасному виконанні робіт його вини, та не з'ясував наявність передбачених законом підстав для його відповідальності за спірними правовідносинами.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

В даному випадку договором між сторонами передбачено як стягнення пені, так і стягнення 7 % та 4 % штрафу з відповідача за порушення строків виконання зобов'язання та усунення недоліків.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Пунктом першим статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

В даному випадку, судам слід було з'ясувати і зробити відповідні висновки про те, чи дотриманий баланс інтересів сторін та чи є правові підстави для зменшення розміру неустойки.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави визнати рішення судів попередніх інстанцій такими, що повністю відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскаржувані в касаційному порядку судові рішення наведеним вимогам не відповідають.

Відповідно до пункту 3 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2015 у справі № 910/26698/14 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.А. Корсак

С у д д і М.В. Данилова

Т.Б. Данилова