РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015Справа №910/23472/14

За позовомФізичної особа-підприємця Крушевої Олени Юріївни
доТоргово-промислової палати України
про стягнення 782 435,00 грн.
Головуючий суддя Яковенко А.В.

Судді: Гумега О.В.

Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача - Гончаров А.В. дов. №б/н від 21.10.2013р.;

Король О.С. дов. №б/н від 21.10.2013р.

від відповідача - Корх О.С. дов. №б/н від 19.01.2015р.

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець Крушева Олена Вікторівна звернулася до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Торгово-промислової палати України про стягнення заборгованості за контрактами, згідно яких відповідач надавав в оренду позивачу приміщення (не офісні площі та обладнання) для організації та проведення виставок на суму загальну суму 782 435,00 грн., крім того просила судові витрати у розмірі 15 648,71 грн. також покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом 2010-2013 рр. між позивачем та відповідачем було 74 укладено контракти для надання в оренду не офісних приміщень для проведення виставок на загальну суму 817 250,00 грн., проте, як указує позивач, у результаті підписаних сторонами актів приймання-здачі наданих послуг за указаний період вартість останніх склала 1 599 685,00 грн., у результаті чого позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 782 435,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 у справі №910/23472/14 позовні матеріали повернуті Фізичній особі-підприємцю Крушевій Олені Юріївні без розгляду з посиланням на п. 5 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України - у зв'язку із порушенням правил об'єднання вимог, передбачених ст. 58 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 апеляційну скаргу Фізичної особа-підприємця Крушевої Олени Юріївни задоволено, скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 у справі №910/23472/14, справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.01.2015 касаційну скаргу Торгово - промислової палати України залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 у справі №910/23472/14 залишено без змін.

Відповідно до резолюції керівництва Господарського суду міста Києва від 29.01.2015 справу №910/23472/14 передано для подальшого розгляду судді Яковенко А.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2015 справу №910/23472/14 прийнято до свого провадження суддею Яковенко А.В. та призначено до розгляду на 18.02.2015.

В судовому засіданні 18.02.2015 оголошено перерву до 25.03.2015 у відповідності до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2015 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 08.04.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

07.04.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 08.04.2015 оголошено перерву до 15.04.2015 у відповідності до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

09.04.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява №б/н від 09.04.2015 про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просили суд визнати недійсними з моменту підписання Акти приймання-здачі наданих послуг за контрактами у період 2010-2013 років на загальну суму 1 599 685,00 грн.

09.04.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання №б/н від 09.04.2015 про призначення судової правової експертизи, відповідно до якого просили призначити в справі судову правову експертизу з метою встановлення правової природи Актів приймання-здачі наданих послуг.

В судовому засідання обговорювалося питання призначення у справі судової правової експертизи правової природи Актів приймання-здачі наданих послуг.

Відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно з положеннями абз. 2, 3 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 за №4 судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 за №4 із сукупності норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання про призначення судової правової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 вирішено розгляд справи №910/23472/14 здійснювати колегіально у складі трьох суддів.

15.04.2015 після проведення автоматичного розподілу справи № 910/23472/14, вказана справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: Яковенко А.В. (головуючий), суддя Гумега О.В., суддя Ломака В.С.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 судді Яковенко А.В. (головуюча), Гумега О.В., Ломака В.С. прийняли справу №910/23472/14 до свого провадження та призначили розгляд справи на 27.05.2015.

В судовому засіданні 27.05.2015 розглядалася заява позивача №б/н від 09.04.2015 про збільшення розміру позовних вимог, за наслідками якої суд відзначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог. Тобто, зазначеною статтею не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 за №18 передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Оскільки, позивач у позовній заяві не звертався із вимогою про визнання недійсними з моменту підписання Актів приймання-здачі наданих послуг за контрактами у період 2010-2013 років на загальну суму 1 599 685,00 грн. тому суд відмовляє останньому в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 27.05.2015 оголошено перерву до 15.06.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача у судове засідання 15.06.2015 з'явилися, надали пояснення по суті справи, відповідно до яких просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 15.06.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/23472/14.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.06.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Протягом 2010-2013 років між Фізичною особою-підприємцем Крушевою Оленою Юріївною (далі - Організатор, Позивач) та Торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП, Відповідач) укладено Контракти (всього 74 штуки), за змістом яких:

- предметом цього контракту є надання в оренду Організатору не офісних приміщень і обладнання для проведення виставки (п. 1.1. Контрактів);

- погоджено попередню суму контракту (п. 3.1. Контрактів);

- визначено, що повна вартість робіт і послуг з організації і проведення виставки з урахуванням додаткової виставкової площі згідно п.п. 2.1. та 2.5. фіксується сторонами приймально-передавальним актом. При цьому, повний розрахунок з ТПП у відповідності із зафіксованими у приймально-передавальних актах Організатор здійснює не пізніше 14 банківських днів після підписання акту (п. 3.2 Контрактів).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що між Позивачем на підставі укладених контрактів та підписаних Актів приймання-передачі наданих послуг було перераховано на користь Відповідача 1 599 685,00 грн., однак за перерахунком Позивача загальна сума контрактів становила 817 250,00 грн., у зв'язку з чим Позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 782 435,00 грн.

Судом встановлено, що укладені між сторонами Контракти за своєю правовою природою є договорами про надання послуг, а відтак відносини між сторонами регулюються за допомогою Глави 63 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказані Контракти є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ч. 1. ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2010-2013 рр. між сторонами підписано Акти приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 1 599 685,00 грн. (копії Актів у матеріалах справи).

Разом з тим, з наданих копій контрактів вбачається, що їх загальна вартість становить 817 250,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що додаткових угод до контрактів не укладав, які б могли спричинити збільшення суми останніх, а підписані Акти приймання-передачі наданих послуг не містять обов'язкових реквізитів, передбачених п. 2. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», у зв'язку з чим останні є нікчемними в силу положень ст. 215 ЦК України, а понад сплачена сума у розмірі 782 435,00 грн. підлягає поверненню на підставі ст. 387, ст.ст. 1212-1215 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Позивача не підлягають задоволенню судом з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за № 9).

Разом з тим, відповідно до офіційної позиції, викладеній в Узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Таким чином варто зазначити, що акт прийому-здачі наданих послуг за своє правовою природою є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення і не є самою господарською операціє, тобто правочином, в наслідок якого встановлюються, змінюються або припиняються цивільні права та обов'язки. Тобто акт приймання є засвідчувальним. а не правоустановчим документом.

Звідси, твердження Позивача про те, що Акти прийому-здачі наданих послуг за спірними контрактами, є правочинами, які в разі дефекту форми, є нікчемними в силу приписів ст. 203 та 215 ЦК України, є такими, що не ґрунтуються на приписах норм матеріального права.

Суд відзначає, що згідно приписів ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. У свою чергу господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» положень п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за №88 первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

До таких реквізитів належать:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу змісту, долучених до матеріалів справи Актів прийому-здачі наданих послуг, вбачається, що останні містять усі необхідні реквізити, для документів даного виду.

При цьому, навіть окремі дефекти та недоліки в оформленні первинних документів не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції, тим більше, що таке здійснення підтверджується діями Відповідача з оплати отриманих ним послуг, про що і складені спірні акти.

Разом з тим, норми чинного ЦК України не містять застережень, які б звільнили отримувача послуг від обов'язку оплатити фактично спожиті ним послуги у зв'язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 15 квітня 2014 року справа № 5024/2113/2011-5023/10074/11).

Також варто зазначити, що Позивач не відмовився від підписання спірних Актів прийому-здачі наданих послуг за Контрактами, тим самим об'єктивуючи у правову форму свою волю на виникнення відповідних правовідносин, та здійснюючи оплату за підписаними Актами лише підтвердив свої дійсні наміри.

До того ж, судом встановлено, що відповідно до підписаних обома сторонами спірних Актів приймання-передачі наданих послуг «Стороны претензий по выполнению работ друг к другу не имеют» та згідно з умовами п. 3.1. Контрактів передбачалася лише попередня оплата за надані послуги, в той час як остаточні розрахунки повинні бути здійснені на підставі підписаних Актів приймання-передачі наданих послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про законність нарахування Позивачу суми у розмірі 1 599 685,00 грн., яка за своєю правовою природою є остаточною, а не 817 250,00 грн., як попередньої, що цілком узгоджується з положеннями п. 3.2. Контрактів та не вимагало від сторін додатково внесення до них змін.

З приводу твердження Позивача, що надмірно сплачені кошти підлягають поверненню на підставі ст. 387 ЦК України, суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд відзначає, що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) за своєю правовою природою є речово-правовим, а не зобов'язально правовим, тобто передбачає наявність як обов'язкової умови його подання відсутність зобов'язально-правових відносин між сторонами.

Указане спростовується матеріалами справи, що підтверджується наявними 74 Контрактами, підписаними сторонами у період з 2010-2013 рр., з приводу розрахунків за якими і виник спір.

Крім того, згідно з приписами ч. 1. ст. 389 ЦК України гроші, а також цінні папери на пред'явника, що існують у документарній формі, не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Таким чином, вимоги Позивача про витребування грошей на підставі індикаційного позову не ґрунтуються на нормах матеріального права чинного ЦК України, а тому не підлягають задоволенню судом.

Стосовно вимоги Позивача щодо стягнення 782 435,00 грн., сплачених на підставі спірних Актів приймання-передачі наданих послуг, підписаних сторонами на виконання Контрактів, суд відзначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

За приписами статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави - безпідставно набуте майно, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Отже, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-122цс14.

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем були оплачені послуги на загальну суму 1 599 685,00 грн., що підтверджується наданими квитанціями до прибуткового касового ордеру з призначенням платежу «виставкові послуги».

У зв'язку з тим, що матеріалами справи підтверджується чинність Контрактів, на підставі яких були здійснені платежі, суд критично ставиться до заперечень Позивача стосовно відсутності підстав для здійснення платежів, так як останні набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 ЦК України. За таких обставин застосування до спірних правовідносин положень ст. 1213 ЦК України є протиправним.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду України в справі №3-30гс14 від 17.06.2014.

Таким чином, позовні вимоги стосовно стягнення надмірно сплачених коштів у сумі 782 435,00 грн. на підставі ст.ст. 1212-1215 ЦК України є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню судом.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, у якому відмовлено у задоволенні позовних вимог, покладаються на Позивача.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 22.06.2015.

Головуючий суддя А.В.Яковенко

Судді О.В. Гумега

В.С. Ломака