ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. Справа №920/35/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №1 від 23.12.2014 року,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства «Лан Технік», м.Ромни, Сумська область, (вх.№3006С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2015 року по справі №920/35/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біл Агро 2», с.Біленченківка, Полтавська область,

до Приватного підприємства «Лан Технік», м.Ромни, Сумська область,

про стягнення 67562,16 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Біл Агро 2» звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою в якій просив суд стягнути з Приватного підприємства «Лан Технік» на свою користь 67562,16 грн. боргу, в тому числі: 23320,00 грн. заборгованості за надані відповідно до договору №12 від 15.11.2013 року послуги по збиранню сільськогосподарських культур, 541,84 грн. пені, 39700,32 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827,00 грн.

05.02.2015 року позивач надав уточнену позовну заяву, в якій обґрунтовує свої вимоги в частині стягнення штрафних санкцій та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 23320,00 грн. основного боргу, 4541,84 грн. пені, 39700,32 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період прострочення виконання зобовязань, а саме за 327 днів.

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.02.2015 року по справі №920/35/15 (суддя Моїсеєнко В.М.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Лан Технік» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Біл - Агро 2» 23320,00 грн. основного богу, 2152,59 грн. пені, 39700,32 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1762,37 грн. витрат по сплаті судового збору .

У задоволенні вимог про стягнення 2389,55 грн. пені відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2015 року в частині стягнення 39700,32 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що вважаючи правильним стягнення з відповідача суми процентів за користування чужими грошовими коштами (39700,32 грн.), нарахованих на підставі пункту 4.2 договору за кожен день прострочення невиконаного зобовязання, господарський суд Сумської області не звернув уваги на те, що за своєю правовою природою ці проценти підпадають під визначення пені. Разом з тим, судом уже стягнуто з відповідача 2152,59 грн. пені, нарахованої за цей самий період на підставі п. 4.1 договору, яким сторони передбачили нарахування пені. Зазначене, як вказує скаржник, дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачено, а судом здійснено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Лан Технік» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№9738 від 22.06.2015 року), в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на те, що позовні вимоги щодо стягнення пені та процентів за користування чужими грошовими коштами ґрунтуються як на умовах договору, так і на положеннях чинного законодавства, а тому твердження відповідача про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

В судове засідання Харківського апеляційного господарського суду 01.07.2015 року відповідач не зявився, однак надав через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду заяву (вх.№9954 від 30.06.2015 року) про розгляд апеляційної скарги без участі уповноваженого представника ПП «Лан Технік».

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на надану відповідачем заяву про розгляд апеляційної скарги без участі його представника, а також на те, що явка представників учасників судового процесу у справі у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника ПП «Лан Технік».

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 01.07.2015 року представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

15.11.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Біл Агро 2» (виконавець, позивач у справі) та Приватним підприємством «Лан Технік» (замовник, відповідач у справі) укладено договір №12 на збирання сільськогосподарських культур.

Предметом договору є те, що виконавець зобовязався за завданням замовника виконати роботи по збиранню сільськогосподарських культур зернозбиральним комбайном Class Lexion 480 на площах, наданих замовником, в порядку та на умовах, передбачених даним договором, а саме - обмолот сільськогосподарської культури на площі 200 га. (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.3.1.1 договору відповідач проводить оплату за виконані виконавцем роботи по обмолоту кукурудзи на зерно по ціні 362,00 грн./га в т.ч. ПДВ 60,33 грн.

У пункті 3.1.2. договору сторони погодили, що розрахунок за виконані роботи по збиранню врожаю замовник проводить відповідно до актів передачі-приймання виконаних робіт не пізніше 20 днів після їх складання, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Згідно п. 3.1.3. договору загальна вартість договору визначається актами передачі-приймання виконаних робіт, складеними та підписаними обома сторонами.

При цьому, складання актів передачі-приймання виконаних робіт, щодо опрацьованих площ також передбачено як обов'язок сторін у п.2.1.9 та у п.2.2.5 зазначеного договору.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивачем виконано покладений на нього обовязок за договором №12 від 15.11.2013 року, що підтверджується актом №1 від 17.01.2014 року приймання-передачі виконаних робіт, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками. Так, станом на 17.01.2014 року позивачем виконані роботи на загальну суму 50318,00 грн.

Відповідачем на виконання свого обовязку за договором здійснено дії по оплаті, а саме: згідно платіжних доручень №6 від 22.01.2014 року, №9 від 14.02.2014 року та №14 від 13.03.2014 року сплачено 26998,00 грн., Проте, відповідачем проведено оплату частково, не у повному обсязі і за останнім рахується заборгованість, яка виникла перед позивачем у розмірі 23320,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором на збирання сільськогосподарських культур і сплатив кошти в належному розмірі та строки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 903 Цивільного кодексу України визначає, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за послуги у належні строки та розмірі за договором №12 від 15.11.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 23320,00 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 4.1 договору зазначено, що за порушення термінів розрахунків замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від неоплаченої суми.

На підставі вищевказаних норм права та умови договору позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 4541,84 грн. пені, нарахованої за період з 07.02.2014 року по 30.12.2014 року.

Однак, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, нарахування пені повинно здійснюватися з урахуванням вказаної норми із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Як вірно зазначено судом першої інстанції позивачем у розрахунку пені період перевищений та становить 327 днів, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про належність до стягнення пені в розмірі 2152,59 грн., відмовивши при цьому у стягненні пені в розмірі 2389,55 грн. за безпідставністю.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 39700,32 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У пункті 4.2 договору №12 від 15.11.2013 року сторони передбачили, що з дня, коли послуги замовником повинні бути оплачені, виконавець має право затребувати від замовника, а замовник повинен виплатити проценти за користування чужими грошовими коштами до дня повної оплати послуг (ст.. 536, п. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України). Проценти за користування чужими грошовими коштами виплачуються в розмірі 0,5% від невиплаченої вартості послуг по акту приймання-передачі виконаних робіт за кожний календарний день, відколи послуги повинні бути оплачені замовником до дня повної оплати послуг.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі, оскільки пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а є саме процентами за користування коштами та стягуються незалежно від наявності вини боржника. Зазначені проценти за своєю правовою природою є боргом, тому зменшення їх розміру неможливе (постанова Вищого господарського суду України від 25.09.2012 року №32/5005/3471/2012).

Отже, застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), у тому числі процентів на прострочену суму оплати, оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п. 8 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 року).

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності сум процентів за користування чужими грошовими коштами, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 39700,32 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити на невірність правового обґрунтування позивачем стягнення 39700,32 грн., а саме посилання на ст. 625 Цивільного кодексу України, адже проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України) (п. 6 постанови пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань) №14 від 17.12.2013 року.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору на збирання сільськогосподарських культур №12 від 15.11.2013 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Лан Технік» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2015 року по справі №920/35/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Лан Технік» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 05.02.2015 року по справі №920/35/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06 липня 2015 року.

Головуючий суддя М.І. Черленяк

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.С. Хачатрян