ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 р. Справа№ 914/1434/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Центр «Український КАПІТАЛ», м. Львів

про стягнення 444 778,40 доларів США та 685 656 грн. 19 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 23.12.2013 р.), ОСОБА_2, представник (довіреність від 19.12.2013 р.);

від відповідача: ОСОБА_3, представник (довіреність від 08.06.2015р.)

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», м. Львів звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Центр «Український КАПІТАЛ», м. Львів про стягнення 437 718,13 доларів США та 35 887 грн. 63 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 05.05.2015р. призначив розгляд справи на 18.05.2015 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду, в судових засіданнях оголошувалась перерва. За клопотанням представника сторони строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 15.07.2015 р.

Представникам розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, на виконання умов якого відповідачу надано кошти в сумі 1 000 000,00 доларів США. Відповідач зобовязувався протягом дії договору сплачувати проценти за користування коштами та повернути суму кредиту у визначений в договорі строк, а в разі неналежного виконання обовязків по договору на вимогу позивача повернути суму кредиту достроково. У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань по кредитному договору, позивач звернувся з вимогою про дострокове повернення суми кредиту та нарахованих процентів. Однак, відповідач свої зобовязання щодо сплати процентів та повернення суми кредиту виконав частково, на дату подання позову до суду заборгованість становить 425 195,00 доларів США по кредиту, 12 523,13 доларів США по сплаті процентів, 35 887 грн. 63 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору. У звязку з цим, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 437 718,13 доларів США та 35887грн. 63 коп.

01.07.2015 р. представником позивача через канцелярію суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача суму заборгованості, яка становить 444 778,40 доларів США та 685 656 грн. 19 коп., в тому числі 425 195,00 доларів США по кредиту, 19 583,40 доларів США по сплаті процентів, 685 656 грн. 19 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору.

Судом встановлено, що заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, а отже подальший розгляд справи здійснюється щодо вимог позивача, зазначених у заяві про зменшення позовних вимог.

В судових засіданнях представник відповідача підтвердив наявність заборгованості відповідача перед позивачем, однак, сума заборгованості є меншою, ніж заявлено позивачем.

Позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про забезпечення позову (вх. 1838/15 від 30.04.2015 р.).

Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязання після предявлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову, оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано необхідності застосування заходів до забезпечення позову та не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

02.06.2015 р. відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про призначення у справі судової фінансово-кредитної експертизи.

Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши вказане клопотання, проаналізувавши зміст поставлених питань, що пропонуються на вирішення експертизи, суд прийшов до висновку, що вирішення поставлених питань не потребує спеціальних знань, перевірка правильності розрахунків належить до компетенції суду, відтак суд відмовляє в задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

11 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Центр «Український КАПІТАЛ» (позичальник) було укладено кредитний договір №KU010866.

За цим договором банк (позивач) зобовязується надати позичальнику (відповідачу) грошові кошти в розмірі 1 000 000,00 доларів США строком на 72 місяці.

Позичальник зобовязується повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що містяться в додатку №1 до кредитного договору і є його невідємною частиною, та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 11 квітня 2017 року.

Згідно п. 1.3. договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі ставки 3М LIBOR (LIBOR для міжбанківських кредитів строком на 3 місяці) + 7% річних. Ставка 3М LIBOR переглядається у перший робочий день кожного календарного кварталу і є незмінною протягом поточного календарного кварталу

На виконання умов вищевказаного договору, позивач 12.04.2011 р. надав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується заявою на отримання кредитних коштів від 12.04.2011 р., розпорядження від 12.04.2011 р., довідкою про рух коштів по рахунку з 07.04.2011 р. по 12.04.2011 р.

26 березня 2014 р. сторони уклали додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою виклали кредитний договір №34/01/07 від 04.07.2008 р. та додаток №1 (графік погашення кредиту) в новій редакції.

У відповідності до умов кредитного договору в новій редакції, розмір плати за користування кредитом встановлений у розмірі 8,5% річних + 3М LIBOR, яка нараховується щомісячно протягом строку дії кредитного договору та сплачується з 1-го до 10-го числа (включно) наступного місяця.

Відповідно до п. 8.3. кредитного договору в новій редакції, позичальник зобовязується повертати банку кредит з періодичністю та в розмірах, визначених в розділі 1 кредитного договору та відповідно до графіку з урахуванням пільгового періоду щодо погашення кредиту, якщо такий встановлений кредитним договором.

Згідно п. 12.1.8. кредитного договору в новій редакції, банк має право незалежно від інших положень кредитного договору вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині за умови настання будь-якої з викладених обставин, зокрема, утворення в позичальника простроченої заборгованості за борговими зобовязаннями.

Таке виконання боргових зобовязань повинно бути здійснене позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення від банку, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком відповідного повідомлення позичальнику.

У звязку з порушенням строків повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, позивач 19.03.2015 р. звернувся до відповідача з вимогою за вих. №09-4/5364 від 17.03.2015 р., в якій вимагав достроково сплатити суму кредиту, нараховані відсотки. Відповідачем вказана вимога залишена без розгляду та задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представників сторін, відповідач свої зобовязання перед позивачем щодо повернення суми кредиту по кредитному договору виконав частково, заборгованість відповідача перед позивачем становить 425 195,00 доларів США по кредиту, 19 583,40 доларів США по сплаті процентів.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення з нього суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 17.2. кредитного договору в новій редакції, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання боргових зобовязань в частині повернення кредиту/траншу та/або сплати процентів, комісій, згідно з умовами кредитного договору, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань позичальником за кожен календарний день прострочення.

З врахуванням цих положень, позивачем правомірно нараховано 685656грн. 19 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 425195,00 доларів США заборгованості по кредиту, 19 583,40 доларів США заборгованості по сплаті процентів, 685 656 грн. 19 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 49 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 543, 553, 554, 572, 575, 589, 599, 610, 612, 625, 626, 1048, 1054 ЦК України, ст. 193, 230, 231, 232 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Центр «Український КАПІТАЛ», м. Львів, вул. Промислова, 50/52 (ідентифікаційний код 32894026) на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів, вул. Грабовського, 11 (ідентифікаційний код 19358632) 425 195,00 доларів США заборгованості по кредиту, 19 583,40 доларів США заборгованості по сплаті процентів, 685 656 грн. 19 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по кредитному договору, 73 080 грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 02.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 07.07.2015 р.

Суддя Мазовіта А.Б.