ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Справа № 910/21886/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. Грека Б.М.
розглянувши касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 27.01.2015
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015
у справі№910/21886/14
за позовомДержавного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості"
доМіністерства економічного розвитку і торгівлі України
простягнення 1042882,99 грн.

за участю представників сторін:

від позивача:Зорєва Н.В. - за довіреністю;

від відповідача: Коваленко О.М. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Державне підприємство "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про стягнення 1042882,99 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року у справі №910/21886/14 позовні вимоги задоволені повністю.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 28.05.2015 касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України прийнято до провадження та призначено до розгляду.

25.06.2015 до Вищого господарського суду України надійшло клопотання від скаржника про зупинення провадження у справі, в порядку ст. 79 ГПК України, до набрання рішенням у справі №826/11216/15 законної сили.

Колегія суддів, розглянувши подане скаржником клопотання, заслухавши думку представника позивача та відповідача, дійшла висновку про відмову у його задоволенні.

Беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 18.01.2005 року між Фондом державного майна України та Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики укладено Договір оренди № 20, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення, площею 2094,3 кв. м., що розміщене в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Горького, 174 та знаходиться на балансі Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості".

Згідно з пунктом 5.10. Договору оренди орендар зобов'язується укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Між балансоутримувачем та орендарем були укладені договори про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованих нежитлових приміщень та надання комунальних послуг орендарю, а саме: Договір № 2 від 18.01.2005 року, Договір № 2-06 від 15.02.2006 року, Договір № 2-07 від 25.05.2007 року, Договір № 2-08 від 01.09.2008 року. Договір № 18/09 від 23.06.2009 року, Договір № 2/10 від 25.01.2010 року, Договір № 6/11 від 01.03.2011 року, Договір № 7/11 від 01.03.2011 року.

За вищезазначеними договорами орендар відшкодовував балансоутримувачу вартість комунальних послуг та утримання нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Горького, 174.

Проте, починаючи з грудня 2011 року проводилась процедура реорганізації Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, в зв'язку з чим рахунки за договорами відшкодування витрат орендарю тимчасово не виставлялися.

У 2012 році орендар не уклав з балансоутримувачем договір на відшкодування витрат, але продовжував орендувати нежитлові приміщення в будівлі по вул. Горького, 174 у м. Києві, згідно Договору оренди від 18.01.2005 року № 20. Відшкодування витрат орендарем за період грудень 2011 року та січень - червень 2012 року балансоутримувачу не здійснювалося.

В березні 2014 року Державною фінансовою інспекцією в м. Києві була проведена ревізія господарської діяльності Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" за період 02.04.2010 року по 28.02.2014 року, за результатами якої складено акт № 072-30/2166 від 12.06.2014 року, відповідно до якого було здійснено перевірку бухгалтерського обліку позивача та виявлено, що дебіторська заборгованість по розрахункам з орендарем в сумі 1042882,99 грн. не обліковувалась. Оплата послуг здійснювалась позивачем за рахунок отриманих доходів та списувалась на витрати підприємства, внаслідок чого підприємством покрито витрати сторонньої організації в сумі 1042882,99 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції вказали на те, що оскільки Міністерство економічного розвитку і торгівлі є правонаступником Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, який в свою чергу покрив витрати орендаря, що підтверджується результатами перевірки Державною фінансовою інспекцією у м. Києві господарської діяльності позивача, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними та такими, що зроблені без дослідження усіх обставин справи та доводів сторін.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Згідно статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. ст. 42, 43 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи, а якщо спір вирішується колегіально - більшістю голосів суддів. У такому ж порядку вирішуються питання, що виникають у процесі розгляду справи (ст. 47 ГПК України).

У відповідності зі ст. 82 ГПК України, при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові повністю або частково) господарський суд приймає рішення. Рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, необхідно мати на увазі, що, згідно зі ст. 43 ГПК України, наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Однак, зі змісту прийнятих у цій справі судових рішень вбачається, що господарські суди як першої, так і апеляційної інстанцій, зазначених вимог ГПК України не дотримались та не забезпечили сторонам у справі дотримання принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Про наведене свідчить, зокрема, відсутність дослідження у прийнятих місцевим та апеляційним господарськими судами рішеннях усіх поданих сторонами в матеріали справи доказів, а також доводів відповідача, наведених ним у їх сукупності, з урахуванням норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Так, судами не надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що у зазначеному періоді, за який позивач просить стягнути суму заборгованості, крім відповідача, приміщення адмінбудівлі по вул. Горького 174 орендували також інші підприємці та організації.

Крім того, посилаючись лише на результати перевірки Державною фінансовою інспекцією у м. Києві господарської діяльності позивача, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому факту, що жодного доказу, який би засвідчував передачу Держспоживстандартом майнових прав та обов'язків Міністерству економічного розвитку і торгівлі України матеріали справи не містять.

Таким чином, під час розгляду справи місцевим господарським судом та апеляційного перегляду, господарськими судами попередніх інстанцій допущено порушення ст. ст. ст. ст. 42, 43, 47, 43, 82, 99, 101 ГПК України, що є підставою для скасування прийнятих у цій справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що дослідження усіх наданих у матеріали справи доказів в сукупності з наданими сторонами поясненнями, має істотне значення для вирішення спору у цій справі та є підґрунтям для подальших висновків щодо наявності (або відсутності) підстав для задоволення позову за наведених у позовній заяві підстав.

Оскільки, в силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду та постанова господарського суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, всебічно, повно і об'єктивно встановити всі обставини справи, права і обов'язки сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/21886/14 скасувати.

Справу №910/21886/14 направити до господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

Б.М. Грек