РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015Справа №908/1484/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Синєвир»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері»

Про стягнення 6 500 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Новикова О.І. - по дов. № 206-3-15 від 01.04.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Запорізької області передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Синєвир» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про стягнення 6 500,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Синєвир» посилається на порушення відповідачем строків проведення розрахунків за виконану роботу по перевезенню вантажу, проведену на підставі заявки № 74912 від 07.08.2014, внаслідок чого позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.03.2015 порушено провадження у справі № 908/1484/15-г та призначено розгляд справи на 09.04.2015.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області № 908/1484/15-г від 09.04.2015, у зв'язку з неявкою представників сторін та невиконанням сторонами вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, розгляд справи було відкладено до 24.04.2015.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.04.2015 справу №908/1484/15-г передано за встановленою підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи № 908/1484/15-г були отримані Господарським судом міста Києва 13.05.2015 та згідно автоматизованої системи документообігу суду передані на розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2015 справу № 908/1484/15-г призначено до розгляду на 28.05.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 908/1484/15-г від 28.05.2015, у зв'язку з неявкою представника позивача в засідання суду та невиконанням сторонами вимог суду викладених в ухвалі від 15.05.2015, розгляд справи було відкладено до 11.06.2015.

Відповідачем в судовому засіданні 11.06.2015 подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на наступне. 22.02.2013 між сторонами укладений договір на перевезення вантажів № 08/02-13, відповідно до умов п. 2.2. якого розрахунки за договором здійснюються у безготівковому порядку, в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на рахунок перевізника, впродовж трьох банківських днів, з моменту надходження до замовника рахунку перевізника. Саме на перевізника покладено обов'язок надання рахунку із зазначенням банківських реквізитів для сплати. На адресу відповідача в електронному вигляді надійшов рахунок на оплату № 662 від 08.08.2014, в якому містились реквізити за якими відповідач і здійснив переказ коштів. Відповідач не був письмово повідомлений про закриття рахунку позивача та зміну реквізитів, а отже ним було вжито всіх необхідних заходів для належного виконання зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 908/1484/15-г від 11.06.2015, у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання та невиконанням позивачем ухвал суду від 15.05.2015 та від 28.05.2015, розгляд справи було відкладено на 30.06.2015.

Позивач в судове засідання 30.06.2015 не з'явився.

Від позивача 30.06.2015 на адресу суду надійшла заява, в якій позивач у зв'язку з тяжким фінансовим становищем просить розглядати справу без участі представника позивача.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника позивача.

Відповідач в судовому засіданні 30.06.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 30.06.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Синєвир» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Делівері» (замовник) укладено договір на перевезення вантажів № 08/02-13, відповідно до п. 1.1 якого зобов'язується доставляти надані йому замовником вантажі згідно із заявками замовника на перевезення вантажу (заявка), в пункт призначення у встановлений в заявці термін передати його уповноваженому на отримання вантажу особі, а замовник зобов'язується сплатити з перевезення вантажів встановлену плату.

Однак, наданий відповідачем договір на перевезення вантажів № 08/02-13 від 22.02.2013, за висновками суду, не є предметом розгляду даного позову, оскільки заявка №74912 від 07.08.2014, яка надана позивачем, не містить посилань на вказану вище угоду, в той час як у рахунку-фактурі № 662 від 08.08.2014 зазначено взагалі інший номер та дату укладення договору, а саме № 201696 від 18.04.2013. Відтак, за висновками суду, сторонами не доведено, а судом не встановлено, що договір № 08/02-13 від 22.02.2013 є у даній справі підставою виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Водночас, 07.08.2014 відповідач звернувся з заявкою № 74912 до позивача про перевезення вантажу автомобільним транспортом. Заявка була прийнята Товариством з обмеженою відповідальністю «Синєвир» та підписана представниками обох сторін з проставлянням печаток господарюючих суб'єктів.

Предметом заявки № 74912 від 07.08.2014 було надання позивачем, як перевізником, послуг щодо здійснення перевезення вантажу (поштового багажу) автомобільним транспортом у за маршрутом: Панфили - Пирятин - Лубни - Хорол - Решетилівка - Бутенки - Підгора - Царичанка - Дніпропетровськ - Василівка - Запоріжжя - Василівка - Мелітополь - Приморськ - Бердянськ.

У вказаній заявці сторони також погодили розмір плати за перевезення - 6 500,00 грн. і термін розрахунків - у випадку дотримання умов перевезення та виконання умов та вказівок диспетчерської служби безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері».

Відтак, у заявці сторони погодили всі істотні умови договору перевезення вантажу: визначили предмет договору, найменування вантажу, встановили умови перевезення, пункт призначення, умови оплати послуг, а тому згідно ст.ст. 207, 638, 640, 909 Цивільного кодексу України та ст.ст. 181, 307 Господарського кодексу України фактично уклали договір у письмовій формі (спрощений спосіб).

Вказаний договір є підставою виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Послуги з перевезення було виконано позивачем в повному обсязі та без будь-яких зауважень з боку одержувача, про що свідчить підпис та печатка останнього на акті наданих послуг № 668 від 08.08.2014.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 316 Господарського кодексу України, статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати чи організувати виконання визначених договором послуг, зв'язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем було направлено рахунок на оплату № 662 від 08.08.2014, який містив такі реквізити для сплати:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Синєвир»

р/р 0027 Банк АКБ «Банк Демарк» МФО 353575

Траса Ростов-Одеса Рені 59 км. С. Токарівка, Білозерський р-н Херсонська обл., 75040

код за , ІПН 42, № свід. 100348882

Платник податку на загальних підставах.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Делівері» було перераховано грошові кошти в сумі 6 500,00 грн., на підтвердження чого суду було представлено платіжне доручення №ЮШ5010 від 20.08.2014 на зазначену вищу суму.

Однак, за твердження позивача грошові кошти на його рахунок не надійшли, а відтак його контрагент ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «Синєвир» звернулось до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), яка затверджена постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 визначено, що остання встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Зазначеною Інструкцією встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у том числі платіжних доручень.

Так, у п. 3.1 Інструкції визначено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками (п. 3.8 Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).

Відповідно до п. 2.31 вказаної вище Інструкції банк отримувача зобов'язаний зарахувати на рахунки своїх клієнтів кошти, що надійшли за електронними розрахунковими документами протягом операційного дня, у день їх отримання, якщо під час проведення контролю за реквізитами цих документів, що здійснюється відповідно до цієї глави, не виявлено розбіжностей.

Банк отримувача зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і зараховувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. У разі їх невідповідності банк має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується і день надходження до банку отримувача електронного розрахункового документа) для встановлення належного отримувача цих коштів, яку зараховує на рахунок «Кредитові суми до з'ясування». Банк має забезпечити зберігання належним чином оформленої/го (засвідченої/го підписом відповідального виконавця чи електронним цифровим підписом) паперової копії електронного розрахункового документа чи електронного розрахункового документа.

З наявного в матеріалах справи листа Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» № 09/06-13 від 06.01.2015 вбачається, що грошові кошти в сумі 6 500,00 грн. надійшли до Банку «Демарк» та зараховані на рахунок 3720 «Кредитові суми до з'ясування», у зв'язку з відсутністю в банку рахунку отримувача № 0027 Товариства з обмеженою відповідальністю «Синєвир».

У п. 2.33 Інструкції визначено, що якщо кошти зараховані на рахунок «Кредитові суми до з'ясування» унаслідок відсутності в банку отримувача рахунку, зазначеного в електронному розрахунковому документі як рахунок отримувача, і банк отримувача не має наміру уточнювати номер рахунку, то він повертає кошти з рахунку «Кредитові суми до з'ясування» не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням номера та дати електронного розрахункового документа та причини повернення.

З представлених суду документів слідує, що вказаний вище рахунок належав саме позивачу, а надана позивачем довідка з Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» про закриття поточного рахунку № 0027, датована 26.08.2014, тобто після того, як відповідач перерахував кошти.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що позивач повідомляв відповідача про закриття свого поточного рахунку чи зміну реквізитів.

При цьому, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 6 500,00 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» не надходили, оскільки заблоковані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у відповідності до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (лист Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» № 09/06-13 від 06.01.2015).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З огляду на викладене, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в частині оплати наданих послуг по перевезенню, позивачем не надано доказів на підтвердження викладених у позові обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Синєвир» є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 06.07.2015.

Суддя В.В.Сівакова