ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.07.2015 Справа № 905/216/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Осадчої А.М.

за участю секретаря судового засідання(помічника судді)Вашето Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд"м. Краматорськ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" м.Ірпінь Київська область

про визнання недійсним договору субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015року

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

29.05.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" м.Краматорськ (далі - ТОВ «БК Крамміськбуд») звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" м.Ірпінь Київська область (далі - ТОВ «Буд Гарант Груп») про визнання недійсним договору субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р., мотивуючи свої вимоги тим, що господарська діяльність відповідача є сумнівною, так як реальність фінансово-господарської діяльності відповідача поставлена податковими органами під сумнів внаслідок відсутності необхідних умов, тому існування між сторонами господарських відносин, на думку позивача, може призвести до пасивного ухилення останнього від сплати податків. Крім того, позивач зазначає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі останній розраховував під час укладання договору, що суперечить ст.203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Одночасно позивач посилається на приписи ч.1.ст.230 ЦК України, що передбачає вчинення правочину під впливом обману.

Ухвалою від 05.06.2015р. вказана позовна заява прийнята судом до розгляду, порушене провадження у справі №905/216/15, розгляд справи відкладався.

На підтвердження зазначених у позові обставин позивач надав суду належним чином засвідчені копії: договору субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р., договірної ціни, виписок щодо руху коштів по банківському рахунку, рахунку на оплату №57 від 31.03.2015р., акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2015р., довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2015р., акту звірки за період 01.02.2015р.- 20.05.2015р., який підписаний одноособово позивачем, свідоцтва про державну реєстрацію №606917, довідки АБ №531396 з ЄДРПОУ, протоколу №22 від 31.10.2011р., наказу №237 від 01.11.2011р., Статуту позивача.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст.1, 11,12,15,54,55,56,57 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У судовому засіданні 02.07.2015р.представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача у судове засідання 09.07.2015р. не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема усно уповноважений представник позивача повідомлений у судовому засіданні 02.07.2015р., про наявна відмітка у протоколі, та шляхом направлення ухвали суду від 02.07.2015р. на юридичну адресу позивача.

Представник відповідача у судове засідання 09.07.2015р., як у попередні судові засідання 17.06.2015р.,02.07.2015р., не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.75 ГПК України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомленого представника відповідача та ненадання відповідачем певних документів у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу істотним чином не впливають на таку кваліфікацію і не можуть вважатися належною підставою для подальшого відкладання розгляду справи.

Відповідно до положень статті 811 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи. З клопотаннями щодо фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів сторони до суду не зверталися.

Вислухавши пояснення представника позивача, який з'явився у судове засідання 02.07.2015р., дослідивши представлені ним в порядку статті 43 ГПК України докази, вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог встановив наступне.

Як передбачено частинами 1 і 2 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.(ст.838 ЦК України).

10.02.2015р. між ТОВ «БК Крамміськбуд» (Генеральний підрядник) та ТОВ «Буд Гарант Груп» (Субпідрядник) укладено договір субпідряду №15/1002-3, за умовами п.1.2.1 якого Субпідрядник зобов'язується виконати роботи по ремонту технологічних проїздів Лутугнської - 1 ВЕС потужністю до 25 МВт, згідно із затвердженою кошторисною документацією у встановлений термін. Генеральний підрядник зобов'язується надати Субпідряднику майданчик, забезпечити своєчасне фінансування і повністю сплатити вартість виконаних робіт у порядку і в розмірах, передбачених цим договором та додатками до нього.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін без складання протоколу розбіжностей. Підписи представників сторін скріплені печатками підприємств.

Строк дії договору обумовлено сторонами у розділі 14, зокрема, згідно п.14.5 цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Вартість робіт , матеріалів за даним договором є твердою та складає 1 875165,44грн., у тому числі ПДВ 20% - 312527,57грн. Остаточна вартість робіт складатиме суму цін усіх підписаних сторонами актів виконаних робіт.(п.4.1 договору).

Сторонами договору підписана договірна ціна, належним чином засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи.

Пункти 5.1- 5.7 договору визначають права та обов'язки сторін у ході прийняття робіт, зокрема, приймання - передача закінчених робіт (об'єкту) проводиться в порядку, встановленому нормативними актами України та договором. Приймання -передача виконаних робіт проводиться на підставі документів про обсяги виконаних робіт, якими є акти виконаних робіт. Документи про виконані роботи складаються і підписуються Субпідрядником і передаються Генпідряднику протягом п'яти днів з дати закінчення робіт. Генпідрядник перевіряє ці документи і протягом 7 (семи) робочих днів зобов'язаний підписати акти, або направити на адресу Субпідрядника мотивовану відмову у підписанні актів з переліком зауважень.

На виконання вказаних пунктів договору сторонами підписано акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2015р., довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2015р. на загальну суму 1 875165,44грн.

Вказані документи підписані уповноваженими представниками сторін за відсутності заперечень стосовно обсягу виконаних робіт або їх якості, скріплені печатками підприємств.

За приписами ч.1 ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як передбачено у п.4.3 договору оплата за цим договором та компенсація витрат Субпідрядника здійснюється Генпідрядником шляхом перерахування грошової суми у національній валюті України на поточний рахунок Субпідрядника згідно п.4.5 договору. Порядок розрахунків - попередня оплата у розмірі 100% загальної вартості робіт передбаченої п.4.1 цього договору.(п.4.4 договору).

За результатами підписання акту приймання виконаних будівельних робіт відповідач надав позивачу рахунок на оплату №57 від 31.03.2015р.

Позивач частково сплатив вартість виконаних робіт в сумі 1 874 445,44грн. Даний факт підтверджується виписками щодо руху коштів по банківському рахунку, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно даних акту звірки за період 01.02.2015р.- 20.05.2015р., який підписаний одноособово позивачем, позивачем вартість робіт за актами сплачена у розмірі 1 874 445,44грн., заборгованість складає 720грн.

Доказів протилежного відповідач суду не надав.

Предмет позовних вимог - визнання недійсним договору субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р. Фактично позивач ставить під сумнів фінансово-господарську діяльність відповідача, вбачає у діях останнього порушення прав ТОВ «БК Крамміськбуд», передбачених податковим законодавством, внаслідок чого вважає, що договір породжує не ті правові наслідки, на котрі позивач розраховував під час його укладання, є вчиненим під впливом обману, що суперечить ч.5 ст.203 ЦК України та передбачено ч.1.ст.230 ЦК України.

Суд, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено у ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

Зокрема, до обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз.4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями)).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову). (п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012року).

Положення частини п'ятої статті 203 ЦК України, яким визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Разом з тим, у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями)) передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків.

Як встановлено судом, обома сторонами вчинено ряд дій на виконання його умов (виконання робіт, їх прийняття), що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв'язку з укладенням такого договору.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що на час вчинення спірного правочину визначені у ньому правові наслідки не могли реально настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували вчинення ним оспорюваних договорів під впливом обману, тобто внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення правочину.

Доводи позивача стосовно сумнівності підприємницької діяльності відповідача є не підтвердженими будь-якими доказами у справі, зокрема, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що його контрагент за договором №15/1002-3 від 10.02.2015р. порушував вимоги податкового законодавства за даною операцією або не здійснював підприємницьку діяльність, навпаки, зобов'язання за спірним договором відповідачем виконані у повному обсязі та прийняті позивачем без заперечень.

Чинне законодавство України не передбачає відповідальності суб'єкта господарювання за порушення податкового та іншого законодавства, які допущені його контрагентом. Якщо контрагент не виконав, або не виконує свої зобов'язання по виконанню вимог податкового чи іншого законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для нього, і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, у тому числі і на його контрагентів.

Таким чином, матеріалами справи не доведено, що договір субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р. породжує не ті правові наслідки, на котрі сторони розраховували під час його укладання або є вчиненим під впливом обману, тому позовні вимоги щодо визнання його недійсним не підлягають задоволенню.

Щодо підсудності вказаного спору суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої статті 15 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем у повному обсязі виконані зобов'язання за договором щодо виконання робіт, прийняття яких здійснено належним чином, тоді як позивачем не були виконані грошові зобов'язання, доказів припинення відповідних зобов'язань в розмірі 720грн. перед відповідачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, до матеріалів справи не надано.

Відповідно, незважаючи на те, що первісно за договором субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р. зобов'язання були покладені як на позивача, так і на відповідача, на час звернення до суду зобов'язання відповідача припинені належним виконанням, тоді як позивач є зобов'язальною стороною за договором, тому підсудність визначається за місцезнаходженням позивача, вирішення спору здійснено господарським судом Донецької області.

У відповідності до ст.49 ГПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 204, 215, 230, 232, 234, 837, 838, 854 Цивільного кодексу України; ст.202 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 15, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд"м. Краматорськ до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Гарант Груп" м.Ірпінь Київська область про визнання недійсним договору субпідряду №15/1002-3 від 10.02.2015р.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 09.07.2015р. оголошено повний текст рішення суду.

Суддя А.М. Осадча