КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р. Справа№ 05-10-14-01-08/103

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Пантелієнка В.О.

Сотнікова С.В.

представники сторін:

ОСОБА_2 особисто - паспорт серії НОМЕР_1, виданий Христинівським РВ УМВС України в Черкаській області 09.04.1997;

від товариства з обмеженою відповідальністю «Арджуна.» - Голуб В.Є., представник за довіреністю б/н від 19.06.2014;

від сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Калита» - представник не з'явився;

від публічного акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» Фонрабе Є.В. - представник за довіреністю б/н від 15.06.2015;

арбітражний керуючий Левченко В.М., посвідчення № 1276 від 05.09.2013

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Черкаської області від 20.04.2015 у справі № 05-10-14-01-08/103 (суддя Боровик С.С.)

за заявою сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства "Калита", смт. Калита Броварського району Київської області

до публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп", м. Христинівка Черкаської області

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Черкаської області перебуває справа № 05-10-14-01-08/103 за заявою сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства "Калита" до публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп" про визнання банкрутом.

Постановою господарського суду Черкаської області від 25.11.2014 у даній справі публічне акціонерне товариство "Христинівський завод комбікормів і круп" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Левченка Василя Миколайовича.

Повідомлення про визнання публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп" банкрутом 26.11.2014 оприлюднене на офіційному веб-сайті вищого господарського суду України.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 20.04.2015 у справі № 05-10-14-01-08/103 заяву ОСОБА_2 з доповненнями та уточненнями про визнання кредитором публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп" задоволено частково; визнано ОСОБА_2 кредитором публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп" на суму 50393,22 грн. як вимоги першої черги; в іншій частині кредиторських вимог ОСОБА_2 відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції керувався ст.ст. 9, 11, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 116 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 85, 86 ГПК України, ст.ст. 1, 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Черкаської області від 20.04.2015 повністю та визнати ОСОБА_2 кредитором, включити до проміжного ліквідаційного балансу та реєстру кредиторів публічного акціонерного товариства "Христинівський завод комбікормів і круп" на суму 12 874 044,41 грн; стягнути залишок не виплаченої заробітної плати по виконавчому листу № 2-33-2006 в сумі 6 090,00 грн; включити ОСОБА_2 до складу ліквідаційної комісії та інше.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що місцевим господарським судом неповно досліджено предмет спору, не враховано, того що індексація та всі види компенсації є складовою частиною заробітної плати і підлягають компенсації, індексації та стягненню за весь період.

26.05.2015 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду арбітражним керуючим боржника Левченком В.М. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

22.06.2015 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_2 подано письмові пояснення щодо нарахованих ним сум, в якому просить частково скасувати ухвалу місцевого господарського суду та стягнути на його користь 12295651,00 грн, з яких 2126315,60 - індексація та три відсотки річних, 2420863,20 грн - компенсація, 7748472,70 грн - середній заробіток за весь час затримки заробітної плати згідно рішення судів, а в решті залишити без змін.

25.06.2015 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_2 подано заперечення на відзив арбітражного керуючого ПАТ «Христинівський завод комбікормів і круп», в якому зазначає про відсутність жодних законних підстав для незадоволення його вимог та просить вважати дані заперечення як доповнення та тлумачення апеляційної скарги.

26.06.2015 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду кредитором ПАТ «Христинівський завод комбікормів і круп» ОСОБА_6 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує вимоги апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

30.06.2015 через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського представником ТОВ «Арджуна.»заперечення на апеляційну скаргу, в якому заперечує вимоги апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Арджуна.» заперечував вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених в відзиві на апеляційну скаргу.

Представник ПАТ «Христинівський завод комбікормів і круп» заперечував вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених в відзиві на апеляційну скаргу.

Арбітражний керуючий Левченко В.М. заперечував вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених в відзиві на апеляційну скаргу.

В судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися представники інших сторін та учасників провадження у справі, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги, а також враховуючи обмеження процесуального строку розгляду скарг на ухвали місцевих господарських судів колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників інших сторін та учасників провадження у справі, що не з'явилися.

Дослідивши копії матеріалі оскарження, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 в редакції від 22.12.2011 зі змінами та доповненнями (далі - Закон).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 22.01.2015 до господарського суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 з заявою, в якій просив суд визнати його кредитором по відношенню до боржника, враховуючи остаточні уточнення від 20.04.2015, з вимогами в розмірі 12 874 044,41 грн.

Дані вимоги мотивовані наступним.

Згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 07.02.2007 у справі № 22ц-96-2007р. за результатами апеляційного перегляду рішення Монастирищенського районного суду від 14.08.2006 стягнуто з сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» на користь гр. ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11731,34 грн та 3 000,00 грн моральної шкоди, тощо.

Додатковим рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2007 у справі № 22ц-96-2007р. частково змінено рішення апеляційного суду Черкаської області від 07.02.2007, а саме стягнуто з сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» на користь гр. ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7689,39 грн, уточнивши в цій частині рішення від 07.02.2007.

На виконання даного судового рішення Монастирищенським районним судом видано виконавчий лист по справі № 2-33-2006р. від 10.04.2007 на загальну суму 7 689,39 грн,

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.10.2009 у справі № 2-110-09 року стягнуто з сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» на користь гр. ОСОБА_2 157065,48 грн середньомісячного заробітку за час затримки заробітної плати, 8100,00 грн компенсації за невикористані відпустки, 5000,00 грн моральної шкоди (загальна сума 170 165,48 грн).

22.12.2009 на виконання зазначеного рішення Уманським міськрайонним судом Черкаської області видано виконавчий лист, який 14.01.2010 передано на виконання до відділу державної виконавчої служби Христинівськрго районного управління юстиції. В цей же день головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження на виконання вищевказаного виконавчого листа.

За даними Христинівського районного управління юстиції (лист № 1827 від 11.03.2015) відділом ДВС в ході виконання виконавчого листа № 2-110 від 22.12.2009 на погашення боргу було перераховано кошти та передано майно в рахунок погашення боргу на загальну суму 122 772,26 грн, з яких 82 508,67 грн було сплачено - 30.10.2014.

Враховуючи вищенаведені обстави, суд першої інстанції зробив висновок, що на день прийняття оскаржуваної ухвали заборгованість сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» перед гр. ОСОБА_2 становить 50 393,22 грн (170 165,48 грн - 122 772,26 грн = 47 393,22 грн + 3 000,00 грн), а тому ОСОБА_2 є кредитором на суму 50 393,22 грн, яку судом включено до першої черги реєстру вимог кредиторів.

Визнання ОСОБА_2 кредитором відкритого акціонерного товариства «Христинівський завод комбікормів і круп» на суму 50 393,22 грн учасниками провадження у справі не заперечується.

Однак колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржувану ухвалу в частині визначення черговості даних вимог на підставі наступного.

В матеріалах справи наявна ухвала господарського суду Черкаської області від 15.06.2012 у справі № 05-10-1401-08/103, якою за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про включення його до реєстру кредиторів з грошовими вимогами в сумі 157065,48 грн в задоволенні заяви відмовлено. Дана ухвала є чинною та набрала законної сили.

Дана ухвала мотивована наступним. Вимоги ОСОБА_2 в сумі 157065,48 грн стягнута з боржника заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.10.2009 у справі № 2-110-09 року та є середньомісячним заробітком за час затримки заробітної плати. Однак враховуючи, що відповідно до п.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5 зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713 до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, в рахунок заборгованості боржника по заробітній платі ОСОБА_2 необхідно віднести лише компенсацію за невикористані відпустки у сумі 8100,00 грн, яка також стягнута рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Судом встановлено, що на час розгляду заяви ОСОБА_2 ВАТ «Христинівський завод комбікормів і круп» сплачено більше 30 000,00 грн, що значно перевищує заборгованість по заробітній платі, а тому вимоги ОСОБА_2 щодо наявності такої заборгованості є безпідставними.

Отже в судому порядку було надано правову оцінку природі виникнення вимог ОСОБА_2, яка полягає в тому що вимоги в сумі 157065,48 грн не належать до фонду оплати праці, а заборгованість за невикористані відпустки у сумі 8100,00 грн станом на 02.10.2009 погашена.

Отже при визнанні кредиторських вимог ОСОБА_2 в суму 50 393,22 грн, які є похідними від 157065,48 грн, судом першої інстанції не взято до уваги вищенаведеного та помилково включено дані вимоги до першої черги задоволення вимог кредиторів.

Згідно ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою, у тому числі і вимоги кредиторів, що виникли із зобов'язань у процедурі розпорядження майном боржника чи в процедурі санації боржника;

Враховуючи вищенаведене колегія суддів зробила висновок, що вимоги ОСОБА_2 в розмірі 50 393,22 грн підлягають включенню до четвертої черги вимог кредиторів.

Щодо заявленої додатково вимоги на суму 6 090,39 грн (7 689,39 грн - 1599,00 грн (сума сплачена боржником) = 6090,39 грн), яку заявник обґрунтовує виконавчим листом по справі № 2-33-2006р. від 10.04.2007 на загальну суму 7 689,39 грн, судом встановлено, що на користь заявника органами державної виконавчої служби стягнуто з боржника кошти в розмірі 1 599 грн.

За наслідками дослідження зазначеного виконавчого листа судом першої інстанції встановлено, що він міститься запис про повернення виконавчого листа заявникові як виконаного.

Крім того, на підтвердження виконання даного виконавчого листа кредитором боржника ОСОБА_6 подано копію заяви ОСОБА_2 від 29.11.2006 адресовану останнім Начальнику ДВС у Христинівському районі Мельнику Б.Д. просив провадження по справі щодо стягнення з ВАТ «Христинівський завод комбікормів і круп» коштів в сумі 6551,50 грн на його користь закрити, зв'язку з повним погашенням.

На підставі наведеного судом зроблено висновок, що кошти по вказаному виконавчому листу були стягнуті з боржника на користь заявника повністю. Крім того, зазначене підтверджується постановою старшого державного виконавця ВДВС Христинівського РУЮ Кузьменко І.В. від 26.12.2007 про зняття арешту з коштів боржника, в мотивувальній частині якої зазначено, що боржник розрахувався із стягувачем повністю. Таким чином, на підставі вищенаведеного суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що додатково заявлена ОСОБА_2 сума вимог в розмірі 6 090,39 грн не підлягає задоволенню.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 було уточнено 20.04.2015 свої та збільшено їх до 12 874 044,41 грн.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Вимоги заявника на підставі статті 625 Цивільного кодексу України суми кредиторських вимог із зазначенням остаточної суми в розмірі 2 176 708,80 до боржника мають походження з трудових взаємовідносин.

Згідно зі ст. 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз даної норми дає вважати, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин.

При цьому, ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Тому, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про відмову у визнанні вимог ОСОБА_2 на суму 2 176 708,80 грн.

Стосовно вимог скаржника на 8 276 472,40 грн, яка є сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що присуджена до стягнення сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з працівником при його звільненні не належить до заробітної плати, а є разовою виплатою - санкцією за несвоєчасний розрахунок, тому не може бути об'єктом індексації згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою КМУ від 07.05.1998 № 663 об'єктом індексації є заробітна плата та інші виплати, які не мають разового характеру.

З обставин справи вбачається, що заочним рішенням від 02.10.2009 Уманського міськрайонного суду Черкаської області стягнуто з СВАТ «Христинівський завод комбікормів і круп» на користь ОСОБА_2 157 065,48 грн середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати у разі його несвоєчасного виконання.

За своєю правовою природою зазначена сума не вважається заробітною платою, а є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог ст. 116 КЗпП України.

Відповідна правова позиція викладена в ухвалі судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.11.2002.

На підставі вище наведено судом першої інстанції правомірно відмовлено скаржнику у визнанні його кредитором на суму 8 276 472,40 грн.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованим громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Середній заробіток за весь час затримки заробітної плати в сумі 157 065,48 грн, на який ОСОБА_2 в заяві нараховує компенсацію, в контексті постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, за своєю правовою природою не вважається заробітною платою та доходом (а є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог ст. 116 КЗпП України), на підставі чого обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про невідповідність порядку нарахування компенсації, що застосований ОСОБА_2, нормам законодавства, а тому правомірно відмовив у визнанні вимог на суму 2 420 863,20 грн.

У відповідності до ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Інших додаткових пояснень або доказів, окрім тих, які наявні в матеріалах справи, суду надано не було.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи правильності висновку місцевого господарського суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 ГПК України підстав для скасування чи зміни ухвали місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Черкаської області від 20.04.2015 у справі № 05-10-14-01-08/103 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді В.О. Пантелієнко

С.В. Сотніков