ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року Справа № 904/1425/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дмитренко Г.К.- доповідач

суддів: Прокопенко А.Є., Чохи Л.В.

при секретарі: Однорог О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Шитов О.С., довіреність б/н від 12.01.15, представник;

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року у справі № 904/1425/15

за позовом приватного акціонерного товариства "Комсомольське спеціалізоване підприємство "Агромаш", с. Комсомольське Вінницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості в сумі 32490 грн.,

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року (суддя Мельниченко І.Ф.) з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство „Будкомплект" на користь приватного акціонерного товариства "Комсомольське спеціалізоване підприємство „Агромаш" стягнуто 23750 грн. основного боргу, 7006 грн. 25 коп. інфляційних втрат, 1733 грн. 75 коп. річних, 1827 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Приватне акціонерне товариство "Комсомольське спеціалізоване підприємство "Агромаш" у відзиві на апеляційну скаргу просить в її задоволенні відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх дослідження, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Цивільні права та обов'язки між позивачем та відповідачем виникли на підставі усної домовленості, відповідно якої товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" (відповідач) отримало від приватного акціонерного товариства "Комсомольське спеціалізоване підприємство "Агромаш" товар на загальну суму 23750 грн., що підтверджується видатковою накладною від 11.09.2012 року № РН-00096/2 та довіреністю від 06.09.2012 року № 116, виданою на ім'я Тютюнника В.В. (а.с. 26, 25).

У відповідності з ч.1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Фактично укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

В силу ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підставою виникнення у покупця грошового зобов'язання, за загальним правилом, є передача продавцем майна. Отже, видаткова накладна є документом, що підтверджує виникнення у відповідача грошового зобов'язання.

З метою вирішення питання по оплаті боргу позивачем надіслано на адресу відповідача письмову вимогу від 08.08.2013 року про виконання зобов'язання по сплаті вартості отриманого товару (а.с. 14, 15, 16).

Як вбачається з довідки працівника зв'язку, зазначене поштове відправлення повернуто приватному акціонерному товариству "Комсомольське спеціалізоване підприємство "Агромаш" (позивач) за закінченням терміну зберігання (а.с.15).

Відповідно п.1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Факт наявності заборгованості в сумі 23750 грн. підтверджується сторонами в акті звірки взаєморозрахунків (а.с. 24).

Оскільки доказів виконання зобов'язань щодо оплати товару на зазначену вище суму відповідач не надав, господарським судом обґрунтовано задоволено вимоги позивача щодо стягнення суми основного боргу.

Відповідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 1733 грн. 75 коп. річних за період з 11.09.2012 року по 18.02.2015 року та втрати від інфляції з вересня 2012 року по січень 2015 року в сумі 7006 грн. 25 коп.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки поставка товару була здійснена 11.09.2012 року, прострочення в оплаті виникло з 12.09.2012 року, а отже, і нарахування річних повинно здійснюватись з 12.09.2012 року.

Згідно п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" де зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У зв'язку з тим, що платіж за поставлений товар мав бути здійснений у вересні 2012 року, то інфляційні втрати на суму заборгованості повинні розраховуватись починаючи з жовтня 2012 року по січень 2015 року, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Оскільки після перерахунку судом апеляційної інстанції сума 3% річних та інфляційних втрат виявилася більшою, ніж заявлено позивачем, до стягнення підлягає сума 3% річних та інфляційних втрат, визначена у позовній заяві, тобто 1733 грн. 75 коп. 3% річних та 7006 грн. 25 коп. інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що у видатковій накладній від 11.09.2012 року № РН-00096/2 вказано, що поставка продукції відбувалась в рамках виконання договору від 19.09.2011 року № ДГ-0000084 і на момент подання позову позивач пропустив термін позовної давності на стягнення вищезазначеного боргу.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою від 28.05.2015 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом зобов'язано приватне акціонерне товариство "Комсомольське спеціалізоване підприємство "Агромаш" надати договір від 19.09.2011 року № ДГ-0000084, на який міститься посилання у видатковій накладній від 11.09.2012 року № РН-00096/2.

На вищезгадану вимогу суду позивач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив, що «видаткова накладна від 11.09.2012 року № РН-00096/2 містить посилання на договір від 19.09.2011 року № ДГ-0000084, але між сторонами стосовно даної поставки товару такий договір не укладався. Зазначення реквізитів договору в накладній зумовлено особливостями бухгалтерської програми, за допомогою якої складений даний документ» (а.с. 103).

Частинами 1,2 ст. 4? Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Між тим товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" не доведено існування договору від 19.09.2011 року № ДГ-0000084, укладеного з позивачем.

Твердження скаржника стосовно спливу позовної давності є такими, що не відповідають дійсності.

У відповідності із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що прострочення обов'язку по оплаті товару виникло 12.09.2012 року, тобто на наступний день з моменту отримання товару і саме з цієї дати слід обчислювати строк позовної давності, адже з цього моменту були порушені права позивача.

Станом на час подання позовної заяви строк позовної давності не пропущений.

Враховуючи викладене, колегією суддів відхиляються доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі.

За таких обставин судова колегія вважає, що господарським судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому висновки суду є законними, обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року у справі № 904/1425/15 залишити без змін, а скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" без задоволення.

Головуючий суддя Г.К. Дмитренко

Суддя А.Є. Прокопенко

Суддя Л.В. Чоха

повний текст постанови виготовлений 06.07.15р.