КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. Справа№ 910/2505/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Суліма В.В.

представники сторін:

Від позивача: Прусакова О.М.

Від відповідача: Мухін А.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/2505/15-г (суддя: В.О. Демидов)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Залізничні шляхи"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і Кредит"

про стягнення 8 930 000, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 06.04.2015, повний текст якого складено 14.04.2015 по справі № 910/2505/15-г позов ПАТ "Страхова компанія "Залізничні шляхи" до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 8 930 000, 00 грн. - задоволено частково, а сааме: присуджено до стягнення Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і Кредит" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Залізничні шляхи" 8 930 000,00 грн. грошових коштів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України та укладених між сторонами договору банківського вклад "Класичний" № 348-1 від 14.12.2012 та додатку № 348-19 до договору банківського вкладу не повернув позивачу у встановлені вказаними договорами строки банківські вклади у загальному розмірі 8 930 000,00 грн. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що право клієнта звернутись до суду з вимогою про повернення банківських вкладів не може бути обмежено через відсутність його попереднього звернення до банку з такою вимогою, оскільки фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 09.07.2002р. №15-рп/2002. Таким чином, зважаючи на наведені положення чинного законодавства, судом першої інстанції частково задоволено позовну вимогу про стягнення 8 930 000,00 грн. є обґрунтованими. Крім того, судом першої інстанції відмовлено позивачу у стягненні процентів за користування грошовими коштами у розмірі 349 490,95 грн., інфляційних втрат у розмірі 764 408,00 грн. та 3 % річних у розмірі 56 592,32 грн. з посиланням на відсутність підстав для їх стягнення.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 - скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не виконана умова договору, яка визначає обов'язок надання письмової вимоги про повернення вкладу, що обумовлено пунктом 5.4 договору банківського вкладу «Класичний»№ 348-1 від 14.12.2012, а тому у відповідача відсутній обов'язок щодо поверненян депозитних коштів внаслідок неподання позивачем такої заяви.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 по справі № 910/2505/15-г розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 апеляційну скаргу по справі № 910/2505/15-г прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В., справу призначено до розгляду на 24.06.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 24.06.2015 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В. для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/2505/15-г сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л.,Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 справу № 910/2505/15-г прийнято до провадження колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Сулім В.В. Розгляд справи № 910/2505/15-г вирішено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні: 24.06.2015.

В судовому засіданні 24.06.2015 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки останнє винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Від відповідача (апелянта) через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні юриста, який веде вказану справу.

Представник позивача в судовому засіданні 24.06.2015 заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, заслухавши присутніх представників, дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що відповідачем забезпечено участь свого представника в судовому засіданні, в матеріалах справи наявні пояснення обох сторін по суті спору, необхідності участі у судовому засіданні іншого представника - немає, а тому колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що неявка іншого представника відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції вирішив заявлене клопотання про відкладення розгляду справи відхилити.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується наявними матеріалами справи, 14.12.2012 публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" в особі керуючого філії "Полтавське регіональне управління" (далі - банк, відповідач) та приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Залізничні шляхи" (далі - клієнт, позивач) уклали договір банківського вкладу "Класичний" № 348-1 за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу суму грошових коштів (вклад) у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк зобов'язався виплачувати позивачу таку суму та нараховані на неї проценти.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору вклад складається з вкладних траншів, що розміщені клієнтом згідно з умовами цього договору. Вкладний транш є сумою грошових коштів, що переказана клієнтом на вкладний рахунок в порядку та умовах, передбачених цим договором та додатками, укладеними в рамках цього договору і які є його невід'ємною частиною.

Строк дії договору у п. 1.4 встановлено до 15.03.2013.

У п. 1.5 договору сторони погодили, що в додатках, які укладаються сторонами на підставі цього договору, визначаються наступні умови: номер транзитного рахунку, який відкривається клієнту для розміщення вкладного траншу; сума коштів, які перераховуються на вкладний рахунок (сума вкладного траншу); строк, на який розміщується транш; процентна ставка, яка нараховується на вкладний транш, розмір ставки у разі дострокового витребування вкладеного траншу за ініціативою клієнта та при наявності згоди банку; термін виплати процентів; іншу умови.

Згідно з п. 3.1 при закінченні строку розміщення вкладного траншу, його повернення здійснюється банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта, що вказаний у розділі 7 цього договору або ж на інший поточний рахунок, вказаний у листі клієнта про повернення коштів.

Після закінчення строків надання вкладних траншів, що обумовлюються сторонами в додатках та є невід'ємною частиною цього договору, банк зобов'язаний повернути суму вкладних траншів на умовах, зазначених у цьому договорі та у додатках до цього договору (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 5.4 договору клієнт зобов'язаний надати банку письмову вимогу щодо повернення вкладу не пізніше, ніж за один банківський день до дати закінчення строку повернення вкладу.

01.07.2014 сторонами було підписано додаток № 348-18 до договору банківського вкладу "Класичний" № 348 від 14.12.2012, яким погоджено, що для розміщення вкладного траншу у банку клієнт не пізніше 01.07.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.9.010586.034 в філія "Полт РУ "АТ "Банк "Фінанси та кредит", код банку 331832, на вкладний рахунок у банку № 2651.4.010586.040 у розмірі 930 000,00 грн.

Також, сторони погодили, що сума грошових коштів, вказаних в п. 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 01.08.2014 та на неї нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 20,00 % річних (п. п. 2, 3 додатку).

В подальшому між сторонами було укладено декілька додатків, якими продовжено розміщення коштів на вкладному рахунку банку у розмірі 930 000,00 грн., зокрема: додаток № 348-18/1 від 01.08.2014, яким подовжено строк до 01.09.2014, додаток № 348-18/2 від 01.09.2014 - до 02.10.2014, додаток № 348-18/3 від 02.10.2014 - до 03.11.2014, додаток № 348-18/4 від 03.11.2014 -до 05.12.2014, додаток № 348-18/5 від 05.12.2014 - до 05.01.2015.

30.12.2014 сторонами було підписано додаток № 348-19 до договору банківського вкладу "Класичний" № 348 від 14.12.2012, яким погоджено, що для розміщення вкладного траншу у банку клієнт не пізніше 30.12.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.7.010586.036 в філія "Полт РУ "АТ "Банк "Фінанси та кредит", код банку 331832, на вкладний рахунок у банку № 2651.3.010586.041 у розмірі 8 000 000,00 грн.

Також, сторони погодили, що сума грошових коштів, вказаних в п. 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 06.01.2015 та на неї нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 18,00 % річних (п. п. 2, 3 додатку).

Факт перерахування позивачем коштів на вкладний рахунок в установі відповідача на суму 930 000,00 грн. підтверджується випискою по рахунках за період з 01.07.2014 по 01.07.2014, та на суму 8 000 000,00 грн. - за період з 29.12.2014 по 30.12.2014, які наявні в матеріалах справи.

06.01.2015 на поточний рахунок позивача в установі відповідача надійшли проценти за користування коштами по вкладному рахунку згідно депозитарної угоди № 348-18/5 від 01.07.2014 та № 348-19 від 30.12.2014. Вклади у розмірі 930 000,00 грн. та 8 000 000,00 грн. не повернуті.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України).

Статтею 530 ЦК України встановлено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ч. 1 та ч. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України вказується, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Приписами ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Приписами ст. 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. При цьому, право клієнта звернутись до суду з вимогою про повернення банківських вкладів не може бути обмежено через відсутність його попереднього звернення до банку з такою вимогою, оскільки фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч. 2 ст. 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 09.07.2002р. №15-рп/2002.

Таким чином, зважаючи на наведені положення чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обрунтованість позовних вимог в частині присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 8 930 000,00 грн. грошових коштів, які внесені позивачем як депозитний вклад, і про повернення яких у зв'язку із спливом строку вкладу заявлено позивачем в судовому порядку.

Також, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

За змістом рішення Конституційний Суд України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття "право" та "охоронюваний законом інтерес" особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно- смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.

Отже, судовому захисту підлягають суб'єктивні порушені або оспорювані права і охоронювані законом інтереси особи, зокрема і юридичної.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, інфляційних втрат та 3 % річних задоволенню не підлягають, оскільки позивач відповідно до вимог п. 5.4 договору з письмовою вимогою щодо повернення вкладу не пізніше ніж за 1 банківський день до дати закінчення строку повернення вкладу до відповідача не звертався, у зв'язку з чим відповідно до умов ч. 4 ст. 1060 ЦК України відсутні підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процессуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/2505/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/2505/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2505/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

В.В. Сулім