Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "03" липня 2015 р. Справа № 906/576/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.

при секретарі: Поливко М.С.

за участю представників сторін:

- від позивача: (за первісним позовом): ОСОБА_1 - головний юрисконсульт Відділу виконавчих проваджень у справах про банкрутство Управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту, дов. від 18.04.2014 р. №14-104 (в засіданні до перерви)

- від відповідача: (за первісним позовом): ОСОБА_2 - юрисконсульт, довір. від 09.02.2015 № 50

в порядку ст.30 ГПК України взяла участь: ОСОБА_3 - провідний юрисконсульт відділу претензійно - позовної роботи та корпоративного забезпечення юридичного управління ПАТ Житомиргаз" дов. від 31.12.2014 р. №5786/19 (в засіданні до перерви)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (смт. Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область)

про стягнення 519770,47 грн

та за зустрічним позовом: Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (смт. Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область)

до: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

про визнання Договору № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 недійсним

В засіданні суду 03.07.2015 було оголошено перерву до 16:00 03.07.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подано до господарського суду позов про стягнення з Новогуйвинського ВЖРЕКП 519770,47 грн, з яких: 387931,05 грн боргу за поставлений природний газ згідно з Договором № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012, 27645,56 грн пені, 20119,13 грн 3% річних та 84074,73 грн інфляційних втрат за період з січня по квітень 2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач, всупереч п. 6.1 Договору № 13/2612-ВТЕ-10 на купівлю - продаж природного газу від 28.12.2012, несвоєчасно сплатив послуги по споживанню природного газу, внаслідок чого йому було нараховано інфляційні втрати та 3% річних, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

14.05.2015 до господарського суду від Новогуйвинського ВЖРЕКП надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (а. с. 53 - 55 ) про визнання Договору № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012 недійсним, зокрема, з таких підстав:

- згідно з п. 1.2 вказаного Договору отриманий газ використовується покупцем виключно для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами покупця; однак, текстом договору сторони не обумовили, що саме відноситься до категорії "витрат, пов'язаних з технологічними потребами покупця";

- Новоруйвинське ВЖРЕКП надає послуги з теплопостачання населенню, бюджетним установам, медичним, освітнім закладам, релігійним, релігійним організаціям та іншим споживачам, стосовно чого укладаються щосезонні угоди на закупівлю природного газу для виробництва тепла окремо для кожної категорії споживачів, відповідно, БО - бюджетні установи та ТЕ - населення;

- об'єми природного газу, які оплачуються відповідачем за первісним позовом по даним угодам, визначаються за допомогою показників спеціалізованих засобів обліку, які знаходяться на відповідній точці розподілу; з огляду на це, будь - які втрати газу фіксувалися б лічильником, показники якого щомісячно знімаються та фіксуються в тристоронніх актах представниками покупця, продавця та газорозподільної організації;

- п. 4.1 Договору встановлено, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця з урахуванням вимог наказу Мінпаливенерго від 15.07.2010 №288 "Про затвердження Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів", зареєстрованого в Мін'юсті 11.08.2010 за № 671/17966; однак, рішенням Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.10.2012 №6 вказаний акт визнано таким, що прийнятий з порушенням принципів державної регуляторної політики, зазначених у Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності";

- 11.10.2013 Мінпаливенерго видано наказ №70 "Про визнання таким, що втратив чинність наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.07.2010 №288", яким було затверджено вищевказану Методику, відповідно до якої Мінпаливенерго зобов'язувало теплогенеруючі організації сплачувати за власні кошти так звану "різницю в цінах" газу на користь НАК "Нафтогаз України", який закуповується для надання послуг з теплопостачання населенню;

- враховуючи викладене, Новугуйвинське ВЖРЕКП вважає спірний Договір таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

Ухвалою господарського суду від 15.05.2015 вказану зустрічну позовну заяву було прийнято до розгляду, обєднавши в одне провадження для спільного розгляду із первісним позовом у справі № 906/576/15.

Представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 03.06.2015 (а. с. 109 - 111), зокрема, з тих мотивів, що відповідач за первісним позовом не довів невідповідність Договору № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012 актам цивільного законодавства або інтересам держави і суспільства в момент його вчинення. Посилання відповідача за первісним позовом на обставини невідповідності наказу Мінпаливенерго від 15.07.2010 № 288, на який є посилання в п. 4.1 Договору, принципам державної регуляторної політики, про що зазначено в рішенні Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.10.2012 № 6, позивач за первісним позовом вважає недостатнім аргументом для визнання недійсним вищевказаного Договору в цілому.

Вказує, що дія наказу № 288 від 15.07.2010 була зупинена лише 30.12.2012, остаточно наказ втратив чинність лише згідно з наказом Мінпаливенерго від 11.10.2013 № 730, в той час як Договір було укладено 28.12.2012, тобто під час укладення Договору сторони керувалися законодавством, чинним на момент його укладення, в свою чергу, після зупинення дії наказу № 288 та подальшої втрати ним чинності, відповідач за первісним позовом не звертався до позивача за первісним позовом з пропозицією внести зміни до Договору чи до суду з позовом про зміну або його розірвання. Зазначає, що факт приймання - передачі природного газу в обсягах, зазначених у відповідних актах відповідачем за первісним позовом не заперечується; у разі визнання спірного Договору недійсним, позивач за первісним позовом буде вимагати від відповідача за первісним позовом відшкодування вартості спожитого ним природного газу за цінами, що існуватимуть на момент відшкодування.

27.05.2015 до суду від відповідача за первісним позовом надійшов супровідний лист з копіями добових звітів спожитого газу за січень - квітень 2013 року (а. с. 100 - 103) та актів приймання - передачі спожитого газу за вказаний період (а. с. 104 - 107).

30.06.2015 до суду від відповідача за первісним позовом надійшло заперечення на відзив про визнання договору недійсним від 30.06.2015, вих. №354 з підстав, в ньому викладених; супровідний лист з письмовими поясненнями за підписами начальника котельні та начальника Новогуйвинського ВЖРЕКП від 17.06.2015, вих. №319, в якому повідомлено, що комерційний вузол обліку газу розміщений у приміщенні опалювальної котельні Новугуйвинського ВЖРЕКП (смт. Новогуйвинське, вул. Комуністична, 14-А) та зазначено, що Новогуйвинським ВЖРЕКП заявки на планові обсяги споживання газу відповідно до п. 3.1.2.спірного Договору не надсилались (а. с. 124 - 128).

В засіданні суду 03.07.2015 представник позивача за первісним позовом надав пояснення з копіями Договорів купівлі - продажу природного газу від 28.08.2012, відповідно, №12/381-ТЕ-10 та №12/382-Бо-10, укладених сторонами (а. с. 132 - 146).

Після оголошеної перерви до суду через діловодну службу від представника ПАТ "Житомиргаз" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії Розподілу природного газу, використаного Новогуйвинським ВЖРЕКП за січень - квітень 2013, підписані начальником котельні та затверджені начальником ВЖРЕКП (148 - 152).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін та ПАТ "Житомиргаз", господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до умов укладеного між НАК "Нафтогаз України" (продавець/позивач) та Новогуйвинським ВЖРЕКП (покупець/відповідач) Договору купівлі - продажу природного газу №13/2612-ВТЕ-10 від 28.12.2012 (далі - спірний Договір) (а. с. 9 -14), продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2013 р. природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України "Про засади функціонування природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний газ (далі - газ) на умовах цього Договору (п. 1.1).

Пунктом 1.2 спірного Договору сторони визначили, що газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами покупця

Згідно з п. 2.1 спірного Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 189,0 тис. куб. м., у тому числі по місяцях (тис. куб.м): січень - 39,0; лютий - 35,0; березень -26,0; квітень - 8,0; жовтень - 16,0; листопад - 29,0, грудень - 36,0.

Відповідно до п. 3.1 Договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання - передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця.

Пунктом 5.2 Договору визначено, що ціна за 1000 куб.м. газу становить 3509,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу; збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; ПДВ за ставкою - 20%; тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 305,60 грн, крім того ПДВ - 20% - 61,12 грн, всього з ПДВ - 366,72 грн; до сплати за 1000 куб.м природного газу - 3884,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ - 4661,74 грн.

Загальна вартість Договору на дату його укладення становить 734223,42 грн, крім того ПДВ - 146845,44 грн, разом з ПДВ - 881067,86 грн (п. 5.5 Договору).

Сторони домовилися, що приймання - передача газу у відповідному місяці оформлюється актом приймання - передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. Не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця і газотранспортного підприємства три примірника акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа зобов'язується повернути покупцеві і газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання ОСОБА_3, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п. 3.3, 3.4 Договору).

В ОСОБА_3 приймання - передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін, складених відповідно до спірного Договору з січня по квітень 2013 років, зазначено, що НАК "Нафтогаз України" поставлено Новогуйвинському ВЖРЕКП природний газ для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами покупця в об'ємі 83,216 тис.куб.м на загальну суму 387931,05 грн, відповідно:

- від 31.01.2013 - 27,385 тис.куб.м на суму 127661,64 грн - у січні 2013 (а. с. 15);

- від 27.05.2013 - 21,060 тис.куб.м. на суму 98176,17 грн - у лютому 2013 (а. с. 16);

- від 31.03.2013 - 25,712 тис.куб.м на суму 119862,57 грн - у березні 2013 (а. с. 17);

- від 30.04.2013 - 9,059 тис.куб.м на суму 42230,67 грн - у квітні 2013 (а. с. 18).

Відповідно до копій добових звітів спожитого газу за спірний період (а. с. 100 - 103), відповідачем за первісним позовом спожито таку кількість газу, відповідно:

- у січні 2013 - 260061 м. куб;

- у лютому 2013 - 199995 м. куб;

- у березні 2013 - 244174 м. куб;

- у квітні 2013 - 86034 м. куб.

У ОСОБА_3 приймання - передачі природного газу за спірний період за Договорами від 28.08.2012, відповідно, №2/381 - ТЕ-10 і №12/382-Бо-10, підписаних ПАТ "Житомиргаз та Новогуйвинським ВЖРЕКП, зазначено таку кількість спожитого газу (а. с. 104 - 107):

- за січень 2013 - 260070 м. куб, з яких, 260061 м. куб - згідно з документованою звітністю обчислювача автоматизованого витратомірного комплексу та 9 м. куб - ВТВ, у тому числі, для населення - 210655 м. куб, та для бюджетних організацій - 49415 м.куб.;

- за лютий 2013 - 200003 м. куб., з яких, 199995 м. куб - згідно з документованою звітністю обчислювача автоматизованого витратомірного комплексу та 8 м. куб - ВТВ, у тому числі, для населення -162002 м. куб та для бюджетних організацій - 38001 м. куб.;

- за березень 2013 - 244183 м. куб, з яких, 244174 м. куб - згідно з документованою звітністю обчислювача автоматизованого витратомірного комплексу та 9 м. куб - ВТВ, у тому числі, за розподілом: для населення - 172075 м. куб, для бюджетних організацій - 46396 м. куб. та втрати - 25712 м. куб.;

- за квітень 2013 - 86038 м. куб., з яких, 86034 - згідно з документованою звітністю обчислювача автоматизованого витратомірного комплексу та 4 м. куб - ВТВ, у тому числі, за розподілом: для населення - 60632 м. куб, для бюджетних організацій - 16347 м. куб. та втрати - 9059 м. куб.

З наданих представником ПАТ "Житомиргаз" Розподілів природного газу, використаного Новогуйвинським ВЖРЕКП за спірний період, оригінали яких оглянуто в засіданні суду, а копії долучено до матеріалів справи, (а. с. 149 - 152) вбачаються ті ж самі об'єми використаного газу, у тому числі, В.Т.В. та втрати.

В засіданні суду представник ПАТ "Житомиргаз" пояснила, що "В.Т.В." - це технологічні втрати газу, пов'язані із транспортуванням газу по мережах відповідача за первісним позовом, а "втрати" - це втрати, пов'язані з виробництвом теплової енергії.

Таким чином, з вище вказаних документів вбачається використання (крім потреб для населення та бюджетних організацій) 34801 м. куб. газу, з яких, 30 м. куб. - В.Т.В. та 34771 м. куб. - втрати.

Однак, господарським судом не приймається до уваги зазначені у вказаних ОСОБА_3 та Розподілах вказані 30 м. куб. газу, так як вказана кількість газу відповідно до ОСОБА_4 (а. с. 104 - 107) розрахована по проектній номінальній потужності неопломбованого газоспоживаючого обладнання; в той час, коли у п. 3.3. спірного Договору передбачено, зокрема, що обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла обліку газу покупця (а. с. 10).

За таких обставин, господарський суд вважає, що надані позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 приймання - передачі природного газу від 31.01.2013 та 27.05.2013 (а. с. 15, 16) є не належними доказами передачі Новогуйвинському ВЖРЕКП, відповідно, у січні 2013 - 27,385 м. куб на суму 127661,64 грн. та у лютому 2013 - 21,060 м. куб. на суму 98176,17 грн. за спірним Договором, оскільки вказані об'єми споживання в порушення п. 3.3 Договору не підтверджені подобовими звітами за вказані місяці.

Крім того, пунктом 5.9. Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України №264 від 30.05.2003, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за № 570/7891, посилання на яку є в п. 4.4 спірного Договору (а. с. 11), передбачено, що розрахунок допустимих та фактичних обсягів виробничо - технологічних втрат газу здійснюється газопостачальним або газорозподільним підприємством самостійно. У випадках, передбачених абзацом другим пункту 5.10 цієї Методики, розрахунок втрат газу здійснюється споживачем самостійно.

А п. 5.10 цієї ж Методики передбачено, що під час розрахунку виробничо-технологічних втрат газу враховуються всі елементи системи газопостачання, через яку протранспортовано одержаний від постачальника газ. У разі розташування комерційного вузла обліку газу на території споживача, втрати газу, які виникають на газопроводі та його елементах від місця входу газопроводу на територію споживача або від точки балансового розмежування до місця встановлення комерційного вузла обліку газу, розраховуються відповідно до даної Методики, відносяться на рахунок споживача і додаються до об'єму газу, облікованого комерційним вузлом обліку газу.

Пунктом 3 Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України №288 від 15.07.2010 (втратив чинність на підставі Наказу Мінпаливенерго №730 від 11.10.2013) та на який є посилання у п. 4.1 спірного Договору (а. с. 10) також передбачено, що обсяги поставленого теплогенеруючому підприємству газу визначають комерційними засобами вимірювальної техніки (витратомірами). Згідно з ГОСТ 2939 стандартними умовами для визначення обсягу газу є температура 20 град.С, тиск 760 мм.рт.ст (0,1 МПа) та вологість, яка дорівнює 0. Увесь газ, спожитий теплогенеруючим підприємством, підлягає комерційному обліку.

Таким чином, у стягненні 225837,81 грн (127661,64 + 98176,17 ) суд відмовляє за недоведеністю та не підтвердженням належними доказами.

Щодо вказаних у ОСОБА_4 приймання - передачі природного газу обсягів газу, використаних Новогуйвинським ВЖРЕКП, відповідно, від 31.03.2013 - у кількості 25,712 м.куб на суму 119862,57 грн (а. с. 17) і від 30.04.2013 - у кількості 9,059 м.куб на суму 42230,67 грн (а. с. 18), відповідно до яких заборгованість відповідача за первісним позовом за отриманий газ за спірним Договором становить 162093,24 грн, слід зазначити таке.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 30.11..2012 № 1558 "Про встановлення граничного рівня ціни на природний газ для промислових споживачів та інших субєктів господарювання", діючою станом на дату укладення спірного Договору, установлено граничний рівень ціни на природний газ для промислових споживачів та інших субєктів господарювання без урахування податку на додану вартість, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом на рівні 3509,00 грн за 1000 м3.

Відповідно до погодженого сторонами пункту 6.1 спірного Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Беручи до уваги розрахунок ціни газу, передбачений п. 5.2 спірного Договору, та зазначені у ОСОБА_4 приймання - передачі природного газу обсяги газу, використані Новогуйвинським ВЖРЕКП, відповідно, від 31.03.2013 - у кількості 25,712 м.куб на суму 119862,57 грн (а. с. 17) і від 30.04.2013 - у кількості 9,059 м.куб на суму 42230,67 грн (а. с. 18), заборгованість відповідача за первісним позовом за отриманий газ відповідно до спірного Договору буде становити 162093,24 грн.

Відповідач зобов'язання по оплаті вказаної кількості отриманого газу не виконав.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати отриманого природного газу за спірним Договором, у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 162093,24 грн.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо стягнення 162093,24 грн основного боргу є обґрунтованими, такими, що підтверджені матеріалами справи, тому підлягають задоволенню.

Розглядаючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, суд приймає до уваги, що згідно з п. 7.2 Договору, у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту ст. 610 Цивільного кодексу України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Згідно з позовною заявою позивач нарахував за прострочення виконання зобов'язань з оплати отриманого природного газу 27645,56 грн пені (а. с. 21 - 23), з яких за березень, квітень 2013 років - 11301,03 грн.

Враховуючи відмову у стягнення заборгованості за січень, лютий 2013, у стягненні пені в розмірі 16344,53 грн, обрахованої за вказаний період, (27645,56 - 11301,03) слід відмовити.

Розрахунок пені, виконаний позивачем за березень, квітень 2013 року на суму 11301,03 грн судом перевірено та встановлено його правомірність.

Однак, після перерви в засіданні суду представник відповідача за первісним позовом подав клопотання про зменшення розміру неустойки на 50% виходячи з того, що кінцевими споживачами по спірному Договору є населення, бюджетні у станови та релігійні організації; постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово - комунальні послуги" передбачено, що до складу "інших операційних втрат" в тариф не можуть включатися суми визнаних штрафів, пені, неустойки; з огляду на це, зазначені суми відносяться на збитки від господарської діяльності; так, чистий збиток підприємства лише за І квартал 2015 року становить 285,7 тис. грн, що підтверджено фінансовим звітом (баланс на 31.03.2015), а стягнення з комунального підприємства штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних негативно вплине на якість та своєчасність надання комунальних послуг споживачам; крім того, зазначає, що Новогуйвинське ВЖРЕКП повністю погасило попередні борги перед позивачем та намагається усіма способами максимально дотримуватися розрахункової дисципліни (а. с. 153 - 157).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 2.4 постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" також передбачено право суду щодо зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), зокрема, з врахуванням ступеня виконання зобов'язання, причин неналежного виконання зобов'язання тощо.

На підставі вищезазначеного, суд вважає за необхідне зменшити розмір стягуваної пені на 50%, тобто, до 5650,52 грн. Тому позов в цій частині стягнення пені підлягає задоволенню, а у решті відмові.

В той же час, у вказаному п. 2.4 зазначено, що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 20119,13 грн 3% річних та 84074,73 грн інфляційних нарахувань, суд зазначає таке.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про правильність та правомірність їх нарахування, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно заявлених до стягнення інфляційних втрат у сумі 84074,73 грн, слід зазначити, що відповідно до роз'яснення Президії Вищого господарського суду України від 12.05.1999 № 02-5/223 "Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції" позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням індексу інфляції, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII, індекс споживчих цін (називається ще індексом інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які придбаває населення для невиробничого споживання.

Цей показник розраховується на основі споживчого набору товарів продовольчого та непродовольчого призначення і послуг. Зазначений набір товарів (послуг) є єдиним для всіх регіонів країни та ґрунтується на структурі споживчих грошових витрат домогосподарств міських поселень.

Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (зокрема, у газеті «Урядовий курєр»). Ці показники, повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Держкомстат України, є офіційними та можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум.

Відповідно до рекомендації Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ №6.2.-97р. від 04.04.1997, у випадку, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається з внесків, зроблених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума внесена з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число то розрахунок починається з наступного місяця.

Слід зазначити, що сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С вит., де С сума боргу; С вит. - витрати від інфляції.

Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції.

Витрати від інфляції розраховується за формулою: С вит. = С. інфл. - С, де С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу; С сума боргу.

При цьому, сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де:

- ІІ1 індекс інфляції за перший місяць заборгованості;

- ІІ2 індекс інфляції за другий місяць заборгованості;

- ІІХ індекс інфляції за останній місяць заборгованості;

- n - кількість місяців заборгованості.

З розрахунку базового індексу споживчих цін, здійсненого Держкомстатом України в цілому по країні на основі Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги), вбачається, що сукупний індекс інфляції за зобов'язаннями березня 2013 року на суму 119862,57 грн за період прострочення з 14.04.2013 по 11.12.2014 склав - 1,217. Звідси, інфляційне збільшення суми боргу складає - 145872,75 грн, а витрати від інфляції - 26010,18 грн.

Що стосується зобов'язань квітня 2013 року на суму 42230,67 грн, де інфляційні витрати нараховані за період з 14.05.2013 по 11.12.2014, то за вказаний період сукупний індекс інфляції склав 1,217, інфляційне збільшення суми боргу - 51394,73 грн, а витрати від інфляції - 9164,06 грн.

Таким чином, загальна сума витрат від інфляції за зобов'язаннями березня, квітня 2013 року склала - 35174,24 грн. Отже у стягненні 20,50 грн за актами цього періоду слід відмовити.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню на загальну суму 210900,77 грн, з яких, 162093,24 грн основного боргу; 5650,52 грн пені; 7982,77 грн 3% річних та 35174,24 грн інфляційних нарахувань.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як на підставу визнання недійсним Договору № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що ним надаються послуги з теплопостачання населенню, бюджетним установам, медичним, освітнім закладам, релігійним організаціям та іншим споживачам. З метою забезпечення та своєчасного надання цих послуг в опалювальний період, Новогуйвинське ВЖРЕКП заключає з НАК "Нафтогаз України" угоди на закупівлю природного газу для виробництва тепла окремо для кожної категорії споживачів. Обсяги газу, які оплачуються Новогуйвинським ВЖРЕКП по цим угодам, визначаються за допомогою показників спеціалізованих засобів обліку, які знаходяться на відповідній точці розподілу.

28.12.2012 між сторонами підписано спірний Договір на купівлю природного газу, за яким Новогуйвинське ВЖРЕКП зобов'язалося використовувати отриманий газ виключно для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами покупця.

Однак позивач за зустрічним позовом вважає, що в даному Договорі сторони не обумовили, що саме відноситься до категорії "витрат, пов'язаних з технологічними потребами покупця", та зауважує, що у Новогуйвинському ВЖРЕП відсутнє джерело для оплати "витрат", передбачених Договором. До того ж, будь - які втрати газу, якщо б такі мали місце при виробництві тепла, фіксувалися б лічильником, показники якого щомісячно знімаються та фіксуються в тристоронніх актах представниками сторін (покупця, продавця та газорозподільної організації).

Вважає, що оскільки, оспорюваним Договором встановлювався механізм обліку газу з урахуванням вимог скасованого наказу Мінпаливенерго від 15.07.2010 № 288, який фактично вплинув на визначення загальної вартості цього Договору (істотна умова договору), на думку відповідача за первісним позовом, відповідні нарахування боргу, штрафних санкцій, річних та інфляційних, заявлені згідно з первісною позовною заявою, являються безпідставними, а сам спірний Договір таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним

При цьому суд відзначає, що відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно - правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно - правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, до предмету доказування входить відповідність Договору №13/1612-ВТЕ-10 купівлі-продажу від 28.12.2012 вимогам законодавства на момент її вчинення, тобто станом на 28.12.2012.

Так, Рішенням Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.10.2012 року №6, зокрема, встановлено, що Наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 № 288 затверджено Методику визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів (надалі - Методика). За результатом здійсненої експертизи Методики встановлено, що окремі її норми не відповідають принципам державної регуляторної політики, визначеним статтею 4 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", а також вимогам статті 5 цього Закону.

Вирішено запропонувати Міністерству енергетики та вугільної промисловості України:

- внести зміни до Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 N 288, в частині визначення обсягів природного газу, який використовується для виробництва та реалізації теплової енергії для населення з урахуванням нормативних технологічних втрат за ціною як для населення.

Рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва щодо усунення порушень принципів державної регуляторної політики підлягає виконанню у порядку, визначеному статтею 28 Закону України від 11.09.2003 N 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", у двомісячний строк з дня прийняття такого рішення.

У разі невиконання рішення спеціально уповноваженого органу про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики або не оскарження цього рішення органом виконавчої влади протягом встановленого в цьому Законі строку, дія регуляторного акта або окремих його положень, щодо яких було прийнято відповідне рішення, зупиняється наступного дня з дня закінчення строку виконання такого рішення.

Отже, рішення №6 Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.10.2012 року підлягало виконанню у строк, визначений ч. 6 ст. 28 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (у двомісячний строк з дня прийняття) .

Вказане рішення у строки, визначені законом, виконане не було, натомість було оскаржене Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, дія Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 № 288 зупинилася наступного дня з дня закінчення встановленого двомісячного строку, тобто з 30.12.2012 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.03.2013 у справі №826/739/13-а (а. с. 67 - 62), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2013 (а. с. 73 - 78), відмовлено у задоволенні позову НАК "Нафтогаз України" до Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва про визнання протиправним та скасування рішення Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29.10.2012 №6 про необхідність усунення Міністерством енергетики та вугільної промисловості України порушень принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Остаточно Наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №288 від 15.07.2010 втратив чинність згідно з Наказом Мінпаливенерго від 11.10.2013 №730 (а. с. 65).

Натомість, оскаржуваний Договір купівлі - продажу природного газу №13/2612-ВТЕ-10 укладено між сторонами 28.12.2012.

Судом встановлено, що після зупинення дії Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 №288, тобто після 30.12.2012 Новогуйвинське ВЖРЕКП не зверталося до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з пропозицією щодо внесення змін до договору.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що під час укладання договору купівлі - продажу природного газу №13/2612-ВТЕ-10 від 28.12.2012 сторони керувалися законодавством, чинним на момент такого укладання, а подальша втрата чинності Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 №288 не є підставою для визнання договору недійсним.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що відсутні підстави для визнання Договору купівлі - продажу природного газу №13/2612-ВТЕ-10 від 28.12.2012, укладеного між позивачем та відповідачем недійсним, а тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Судові витрати слід покласти на сторони, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 49, 60, 82 - 85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково

2. Стягнути з Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного комунального підприємства (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул.9-ї П'ятирічки, 15, )

на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, )

- 162093,24 грн. основного боргу;

- 5650,52 грн. пені;

- 7982,77 грн. 3% річних;

- 35174,24 грн. інфляційних нарахувань;

- 4331,02 грн. судового збору

3. В решті первісного позову відмовити.

4. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 08.07.15

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - до справи

2 - позивачу

3 - відповідачу (реком.)