ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.07.15р. Справа № 904/5085/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал-Строй" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 8" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором підряду № 7/07 від 07.07.2014 у загальному розмірі 68 189 грн. 00 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Вервес П.О. - представник (довіреність № 01/07 від 01.07.2015)

від відповідача: Ларін А.В. - начальник юридичного відділу (довіреність б/№ від 31.12.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітал-Строй" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 8" (далі - відповідач) заборгованість за договором підряду № 7/07 від 07.07.2014 у загальному розмірі 68 189 грн. 00 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 43 984 грн. 80 коп. - основний борг;

- 1 483 грн. 60 коп. - пеня;

- 22 720 грн. 60 коп. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором підряду № 7/07 від 07.07.2014 в частині повної та своєчасної оплати вартості виконаних позивачем у липні 2014 року робіт з поточного ремонту м'якої та шиферної покрівлі житлових будинків, що знаходяться за наступними адресами: вул. Гагаріна, 52, вул. 22-го Партз'їзду, 38, проспект Миру, 46, вул. Галатова, 2, та, відповідно, наявністю боргу у сумі 43 984 грн. 80 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 5.2. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 21.09.2014 по 17.03.2015 в сумі 1 483 грн. 60 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 21.09.2014 по 13.05.2015 у сумі 22 720 грн. 60 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2015 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 06.07.2015.

У судове засідання 06.07.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у судовому засідання представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позовній заяві.

Від відповідача 06.07.2015 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 22 720 грн. 60 коп. та пені в сумі 1 483 грн. 60 коп., посилаючись на те, що умовами договору передбачена оплати виконаних робіт протягом 30 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт, при цьому, жоден спірний акт не містить дати його підписання. Крім того, відповідач наголошує на тому, що будь-яких доказів повідомлення відповідача про готовність робіт до приймання позивач також не надав, а отже, на думку відповідача, позивачем не доведено належними доказами факт виникнення обов'язку відповідача оплатити виконані роботи у вересні 2014 року.

У судовому засіданні 06.07.2015 представник відповідача визнав наявність основного боргу в сумі 43 984 грн. 80 коп. та проти задоволення позовних вимог в цій частині не заперечував. При цьому, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 22 720 грн. 60 коп. та пені в сумі 1 483 грн. 60 коп. з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Так, представником позивача було повідомлено, що надати будь-які докази, що підтверджують дату підписання спірних актів він не має можливості. При цьому повідомив суд, що, фактично, акти за липень 2014 року були підписані сторонами 17.07.2014, про що може свідчити, що рахунку на оплату за спірними актами біли виписані 17.07.2014.

Представник відповідача у судовому засіданні зауважив, що дата рахунків не може бути доказом підписання актів саме в цю дату та наполягав на тому, що дата підписання актів йому невідома, а позивачем суду не доведена.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, представниками позивача та відповідача у судовому засіданні було повідомлено, що ними надані до матеріалів справи всі наявні у них докази, на підтвердження своєї правової позиції.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 07.07.2014 між Комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна організація № 8" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітал-Строй" (далі - підрядник, позивач) було укладено договір підряду № 7/07 (далі - договір) (а.с.10), відповідно до пункту 1.1. якого замовник доручив, а підрядник зобовязався своїми силами на свій ризик, виконати роботи з поточного ремонту мякої та шиферної покрівлі житлових будинків по вул. Революційна, 28, вул. Галенка, 3, вул. Дімітрова, 73, вул. Постишева, 31-Б, вул. Сімашко, 5, вул. Гагаріна, 52, вул. Косіора, 61, вул. 22-го Партз'їзду, 38, вул. 22-го Партз'їзду, 48, пр-т Миру, 46, пр-т Металургів, 31, вул. Галатова, 2, згідно локального кошторису і здати замовнику, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити роботи, згідно з умовами договору.

У пункті 6.1. договору сторони погодили, що договір набуває юридичної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2014.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з пунктом 1.2. та 1.3. договору найменування робіт визначається у кошторисі (готується підрядником, підписується обома сторонами договору), що є невід'ємною частиною договору. Роботи виконуються з матеріалу підрядника, замовника.

Так сторони узгодили та підписали розрахунки № 1-1 "Загальновиробничі витрати" за липень 2014 року за наступними адресами: вул. Гагаріна, 52, вул. 22-го Партз'їзду, 38, проспект Миру, 46, вул. Галатова, 2 (а.с.19-22).

При цьому, стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 2.1. договору вартість робіт за договором складає 115 062 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 19 177 грн. 00 коп. Договірна ціна є динамічною та може бути змінена за згодою сторін.

На виконання умов договору позивачем у липні 2014 року були виконані роботи з поточного ремонту м'якої та шиферної покрівлі житлових будинків, що знаходяться за наступними адресами: вул. Гагаріна, 52, вул. 22-го Партз'їзду, 38, проспект Миру, 46, вул. Галатова, 2.

Відповідно до частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Відповідно до пунктів 3.1. договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом протягом двох робочих днів з моменту повідомлення замовника про готовність роботи до приймання.

Слід наголосити, що заперечення відповідача щодо відсутності доказів повідомлення відповідача про готовність роботи до приймання, а також відсутність таких доказів в матеріалах справи, не можуть прийматися до уваги судом, оскільки договором не передбачено обов'язкової форми такого повідомлення - письмової, а отже вказане повідомлення могло бути здійснене, зокрема, і в усній формі. Крім того, спірні акти приймання виконаних підрядних робіт за липень 2014 року підписані зі сторони відповідача, що може свідчити про те, що він був належним чином повідомлений про готовність робіт до здачі-прийняття.

Відповідно до пунктів 3.3. та 4.2. договору:

- у разі, якщо під час приймання робіт або в подальшому будуть виявлені недоліки, сторони зобов'язуються протягом п'яти робочих днів, як тільки їх стало відомо про такі недоліки, скласти протокол усунення недоліків;

- у разі виявлення під час приймання робіт недоліків, сторони складають протокол усунення недоліків із зазначенням строків їх усунення.

Так, виконані позивачем роботи були прийняті відповідачем без зауважень, що підтверджується наступними актами:

- актом № 1-0-1-16 приймання виконаних підрядних робіт з поточного ремонту м'якої покрівлі по вул. Гагаріна, 52 за липень 2014 року на суму 11 996 грн. 40 коп. (а.с.11);

- актом № 1-0-1-18 приймання виконаних підрядних робіт з поточного ремонту м'якої покрівлі по вул. 22-го Партз'їзду, 38 за липень 2014 року на суму 11 996 грн. 40 коп. (а.с.12);

- актом № 1-0-1-20 приймання виконаних підрядних робіт з поточного ремонту м'якої покрівлі по пр-т Миру, 46 за липень 2014 року на суму 9 996 грн. 00 коп. (а.с.13);

- актом № 1-0-1-22 приймання виконаних підрядних робіт з поточного ремонту м'якої покрівлі по вул. Галатова, 2 за липень 2014 року на суму 9 996 грн. 00 коп. (а.с.14).

Слід зауважити, що вказані акти підписані відповідачем та скріплені його печаткою без будь-яких претензій та зауважень. Крім того, у судовому засіданні 06.07.2015 представниками позивача та відповідача було повідомлено, що під час прийняття виконаних робіт сторонами не було виявлено недоліків, а отже протоколи в порядку, визначеному пунктами 3.3. та 4.2. договору сторонами не складались.

Так, у пункті 2.2. договору сторони погодили, що оплата робіт здійснюється в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

При цьому, судом прийняті до уваги заперечення відповідача щодо відсутності на спірних актах дати його підписання, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, на спірних актах відсутні дати їх підписання сторонами, а посилання позивача на те, що вказані акти підписані саме 17.07.2014 не підтверджені жодним доказом, а отже суд не може приймати ці доводи до уваги.

Крім того, судом було зауважено, що рахунки № 84 від 17.07.2014, № 86 від 17.07.2014, № 88 від 17.07.2014, № 90 від 17.07.2014 (а.с.27-30) на оплату були виставлені 17.07.2014, але представник відповідача заперечував факт здачі робіт за договором саме 17.07.2014 та наголошував на тому, що, фактично, весь пакет документів за договором, зокрема акти приймання виконаних підрядних робіт, рахунки та інше, надаються для підписання сторонам одночасно, а отже дата на рахунках не може прийматися до уваги в питанні визначення дати підписання спірних актів, а може свідчити про момент складання вказаних документів, а не про момент їх підписання сторонами.

При цьому, суд звертає увагу, що всі чотири акти приймання виконаних підрядник робіт складені щодо робіт, виконаних у липні 2014 року. А отже, у зв'язку з тим, що сторонами не доведено належними доказами іншого, суд виходить із того, що роботи були здані замовнику в останній день вказаного місяця, а саме: 31.07.2014.

При цьому, у строки, визначені у пункті 2.2. договору, оплата виконаних позивачем робіт відповідачем здійснена не була, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 43 984 грн. 80 коп. Так, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо вчасної оплати виконаних підрядних робіт, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 43 984 грн. 80 коп., що і є причиною спору.

Так, судом встановлено, що роботи виконані за вказаними вище актами приймання виконаних підрядних робіт у повній мірі відповідають роботам, що визначені умовами договору та за вартістю узгоджується із визначеною сторонами договірною ціною.

При цьому, позивач виконав роботи, а відповідач їх прийняв на загальну суму 43 984 грн. 80 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних підрядних робіт, які підписані та скріплені печатками сторін без будь-яких заперечень.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строку та якості виконання робіт.

Так, з вищезазначених актів вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як було зазначено вище, в пункті 2.2. договору сторони погодили, що оплата робіт здійснюється в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

В порушення умов вказаного пункту договору, положень закону, відповідачем виконані позивачем роботи оплачені не були.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 2.2. договору, враховуючи визначений судом момент підписання сторонами спірних актів, строк оплати виконаних позивачем підрядних робіт на суму 43 984 грн. 80 коп. є таким, що настав 01.09.2014.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 43 984 грн. 80 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Крім того, з приводу того, що підприємство позивача є комунальним та залежить від бюджетного фінансування, суд вважає за необхідне зазначити таке.

На підставі укладеного договору підряду № 7/07 від 07.07.2014 між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, що пов'язані із бюджетним фінансуванням.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 43 984 грн. 80 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 43 984 грн. 80 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно, у пункті 5.2. договору сторони погодили, що за порушення строків виконання грошових зобов'язань замовник зобов'язується сплатити підряднику пеню у розмірі половини облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 21.09.2014 по 17.03.2015 в сумі 1 483 грн. 60 коп.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він здійснений, виходячи із суми заборгованості у розмірі 57 562 грн. 80 коп., в той час, як основний борг складає 43 984 грн. 80 коп., крім того, сума нарахованої пені за розрахунком складає 2 191 грн. 93 коп., а в позовні заяві позивач просить суд стягнути пеню в сумі 1 483 грн. 60 коп. Крім того, вимоги ухвали суду щодо надання пояснень в цій частині позивачем не були виконані, а в судовому засіданні представником позивача було повідомлено, що розрахунок пені, доданий до позовної заяви помилково.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку та положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, а саме: з 21.09.2014 по 01.03.2015, судом визначено, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача складає 1 398 грн. 17 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 1 398 грн. 17 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем підрядних робіт у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за вказаним вище періодом, а саме щодо інфляційних втрат: з жовтня 2014 року по квітень 2015 року були розраховані інфляційні втрати в сумі 22 720 грн. 60 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

При цьому, за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, судом встановлено, що він містить ті ж помилки, що і розрахунок пені, а отже розрахунок позивача визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам справи.

При цьому, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року, судом визначена сума інфляційних втрат у розмірі 20 840 грн. 66 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 20 840 грн. 66 коп.

Отже, позовні вимоги в цілому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 8" (50027, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Хабаровська, 9; ідентифікаційний код 13440031) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал-Строй" (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Погребняка, 43/51; ідентифікаційний код 35230598) - 43 984 грн. 80 коп. основного боргу, 1 398 грн. 17 коп. - пені, 20 840 грн. 66 коп. - інфляційних втрат, 1 774 грн. 34 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко