ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 липня 2015 р. Справа № 902/641/15

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Горейкa М.В.,

позивача: Жвавця В.В., довіреність №б/н від 02.02.2015р., посвідчення адвоката;

відповідача: Нечаєнка О.О., довіреність №б/н від 13.01.2015р., паспорт серії НС 113682 виданий Драбівським РВ УМВС України в Черкаській області 25.09.1996р.;

Чорного С.М. (директор), паспорт серії АВ 190091 виданий Погребищенським РВ УМВС України у Вінницькій області 25.09.2001р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Росер" (вул. Глиняна, 45А, м. Біла Церква, Київська область, 09114)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенський маслосирзавод" (вул. Київська, 61, м. Погребище, Вінницька область, 22220)

про стягнення 1662523 грн 80 коп. упущеної вигоди,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Росер" (ТОВ "Росер") звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенський маслосирзавод" (ТОВ "Погребищенський маслосирзавод") 1662523 грн 80 коп. упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, недопущення відповідачем позивача до обладнання, яке передано йому в лізинг за договором оперативного лізингу №РС01082012 від 01 серпня 2012 року, укладеного між сторонами, призвело до завдання збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 1 662 523 грн. 80 коп.

Таким чином, посилаючись на положення ст.ст. 16, 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 06.05.2015р. (суддя Говор Н.Д.) за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/641/15 з призначенням її до розгляду.

06.05.2015 р. до суду надійшла заява судді Говор Н.Д. про самовідвід від розгляду справи №902/641/15.

Ухвалою суду від 21.05.2015 року заяву про самовідвід судді Говор Н.Д. задоволено з підстав, наведених у ній.

22.05.2015р. відповідно до автоматизованого розподілу документообігу суду справу №902/641/15 передано на розгляд судді Тварковському А.А.

Ухвалою суду від 25.05.2015р. вказану справу суддею Тварковським А.А. прийнято до свого провадження з призначенням її до розгляду.

11.06.2015р. ухвалою суду слухання справи відкладено до 30.06.2015р., у зв"язку з необхідністю витребування нових доказів по справі.

26.06.2015 року на адресу суду по справі №902/641/15 надійшла зустрічна позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Погребищенський маслосирзавод" до товариства з обмеженою відповідальністю "Росер" про розірвання договору оперативного лізингу №РС 01082012 від 01.08.2012р.

Ухвалою суду від 30 червня 2015 року у прийнятті зустрічної позовної заяви товариству з обмеженою відповідальністю "Погребищенський маслосирзавод" відмовлено, оскільки її подано після початку розгляду судом справи по суті.

Окрім того, в судовому засіданні від 30.06.2015 року оголошено перерву до 14.30 год. 07.07.2015 року.

В судовому засіданні від 07.07.2015 року представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав, що викладені у ньому та додаткових письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи.

Натомість представники відповідача проти позову заперечили з огляду на його безпідставність та необґрунтованість, про що свідчать наявні у справі відзив, додаткові пояснення до відзиву, доповнення до додаткових письмових пояснень до відзиву. Представник відповідача звернув увагу на те, що лінії по виробництву масла та сухого молока позивачу не передавалися, що про що свідчить відсутність акту прийому-передачі майна. При цьому позивач не міг самостійно виробляти молочну продукцію, оскільки у нього не було на те відповідної дозвільної документації, відтак останній з метою забезпечення виконання договорів поставки зі своїми контрагентами купував продукцію у ТОВ «Погребищенський маслосирзавод». Отже, на думку представника відповідача, позивачем не доведено склад збитків, що є наслідком для відмови в задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01.08.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Росер" (лізингоотримувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Погребищенський маслосирзавод" (лізингодавець) підписано договір оперативного лізингу № РС 01082012.

Згідно із п.п. 2.1, 2.2 Договору об'єктом лізингу є: обладнання, зазначене у п.1.1 даного Договору. Лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у користування обладнання в асортименті і в кількості, зазначеній у п.1.1 Договору.

Разом із тим відповідно до п.1.1 Договору лізингодавець надає лізингоодержувачу право оренди (оперативного лізингу) обладнання ТОВ "Погребищенський маслосирзавод". В оренду надається наступне обладнання, згідно із Додатком 1 до даного Договору.

Відповідно до п.4.1 Договору вартість оренди обладнання складає 50 прибутку після сплати усіх обов'язкових платежів, а також витрат, пов'язаних з обслуговуванням обладання.

Згідно із п.5.3 Договору обладнання передається лізингоодержувачу після отримання усіх необхідних дозвільних документів, необхідних для повного комплексу виробництва, для котрого призначено обладнання, і для експлуатації обладнання по його цільовому використанню.

П.5.4 Договору визначено, що документом для передачі обладнання лізингоодержувачу є акт прийому-передачі, який підписується сторонами. Обладнання вважається переданим в оренду (оперативний лізинг) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі. А відповідно до п.5.6 Договору у разі неповної передачі обладнання та кожну часткову передачу оформлюється окремий акт прийому-передачі.

Також відповідно до п.12.1 Договору лізингоодержувач повинен експлуатувати обладнання як добросовісний користувач. Він повинен отримати усі необхідні дозволи для використання обладнання, своєчасно проходити реєстрацію й інші необхідні процедури, дотримуватися правил експлуатації обладнання, виконувати рекомендації і інструкції лізингодавця, експлуатувати обладнання за цільовим призначенням і своєчасно проводити технічне обслуговування, а також виконувати заміну усіх втрачених та пошкоджених частин аналогічним.

Пунктом 18.8 Договору передбачено, що усі доповнення і зміни до цього Договору дійсні у випадку, якщо вони складені у письмовій формі та підписані уповноваженими для цього представниками.

В мотивувальній частині постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2013 р. у справі № 902/1048/13, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 902/1048/13, вказано: «суд, оцінюючи докази в сукупності, дійшов висновку, що не зважаючи на відсутність укладеного між сторонами додатку 1 до договору № РС 01082012 від 01.08.2012 року, сторони фактично виконували взаємні зобов'язання за цим договором, зокрема, відповідач надав в оренду позивачеві майно, а останній його прийняв, використовував та оплачував таке користування. Крім того встановлений факт укладення сторонами договору № РС 01082012 від 01.08.2012 року, який до того ж недійсним визнаний не був».

Окрім того, рішенням господарського суду Вінницької області від 02.04.2014 року у справі № 902/221/14 задоволено позов ТОВ "Росер" до ТОВ "Погребищенський маслосирзавод", зобов'язано відповідача усунути перешкоди у користуванні обладнанням згідно договору оперативного лізингу № РС 01082012 від 01.08.2012 року, що знаходиться за адресою: 22220, м. Погребище, Вінницька область, вул. Київська, 61 шляхом забезпечення вільного доступу позивачу до обладнання переданого в оперативний лізинг. На виконання відповідного рішення 18.04.2014 року видано наказ.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.07.2014 року рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Разом із тим іншою постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 березня 2015 року у справі №902/221/14 скасовано ухвалу господарського суду Вінницької області від 26.01.2015 року, відтак відмовлено ТОВ «Росер» в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду від 02.04.2014 року. При цьому в мотивувальній частині постанови зазначено: «обладнання відповідача за договором оперативного лізингу №РС 01082012 від 01.08.2012 року не передавалось відповідачу, про що свідчить відсутність у витребуваних апеляційним господарським судом матеріалах справи №902/221/14 підписаного сторонами акта приймання-передачі визначеного сторонами окремого обладнання відповідача, який відповідно до зазначеного договору не повинен був бути підписаний під час передачі окремого обладнання. З зазначеного випливає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлювався перелік майна, який вказаний в оскаржуваній ухвалі. Рішенням суду від 02.04.2014 року також не зазначено жодної назви майна відповідача, а лише посилання на договір оперативного лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, а також посилання на акт приймання-передачі, який у матеріалах відсутній».

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, суд виходив із наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до п.4 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Аналогічні приписи містяться у статті 225 Господарського кодексу України. Згідно з частиною 1 якої до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Правильне встановлення порушеного цивільно-правового обов'язку за договором є необхідним для відповідної кваліфікації змісту правовідносин, що виникли із факту порушення.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, вимоги про стягнення завданої шкоди можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення (постанова ВСУ від 28.02.2011р. у справі №3-65гс10).

Окрім того, приписами ст.623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Зі змісту вказаної норми випливає, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню.

Аналогічні позиція висвітлена в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків», у якому зазначено, що відповідно до приписів статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На думку суду, в порушення вищезазначених норм позивачем не доведено елементи складу правопорушення, не надано належних доказів, які б достовірно підтверджували вжиття позивачем комплексу заходів спрямованих на отримання доходів, виходячи із наступного.

Так, позивачем в обґрунтування позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди надано:

- договір про переробку давальницької сировини (молоко коров'яче знежирене у готову продукцію) №15052013 від 15 травня 2015 року, укладений між позивачем (виконавцем) та ТОВ «Рихальський завод сухого молока» (замовником) (а.с.21-23);

- договір купівлі-продажу масла №194 від 19 квітня 2013 року, укладений між позивачем (продавцем) та ТОВ «Інтер Фуд» (покупцем) (а.с.24-28);

- договір купівлі-продажу №110422013 від 11 квітня 2013 року, укладений між позивачем (продавцем) та ТОВ «МЕГАФУД» (покупцем) (а.с.29-32);

- договір купівлі-продажу сухого молока №12032013 від 12 березня 2013 року, укладений між позивачем (продавцем) та ТОВ «ДОНСНАБЗБУТ» (покупцем) (а.с.33-35);

- договір купівлі-продажу №М-10122012 від 10 грудня 2012 року, укладений між позивачем (продавцем) та ФОП Денисовим Є.В. (покупцем) (а.с.36-38);

- договір купівлі-продажу №М-23112012 від 23 листопада 2012 року, укладений між позивачем та ТОВ «ВК» (покупцем) (а.с.39-41).

Разом із тим на підтвердження існування господарський операцій з контрагентами за названими договорами, позивачем надано низку первинних бухгалтерських документів, серед яких: товарні накладні, податкові накладні, довіреності на отримання товару, товарно-транспортні накладні.

За твердженням позивача ним отримано збитки у вигляді упущеної вигоди, оскільки б у випадку належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу та допуску ТОВ «Росер» до обладнання, позивач, продаючи вироблену молочну продукцію своїм контрагентам відповідно до укладених із ними договорів, отримав би прибуток в розмірі 1 662 523 грн. А так як відповідач з травня 2013 року по лютий 2015 року перешкоджає позивачу в доступі до обладнання, переданого в лізинг, чим порушує договірні зобов'язання, ТОВ «Росер» віднесено суму в розмірі 1 662 523 грн до збитків, які підлягають відшкодуванню за рахунок ТОВ «Погребищенський маслосирзавод».

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, судом встановлено, що позивачем не обґрунтовано та не надано доказів в підтвердження наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди, тобто, що неправомірні дії відповідача стали єдиною достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Також позивачем не наведено доказів, що доходи реально могли бути отримані саме з обладнання, переданого в лізинг.

Так, по-перше, що стосується обладнання, переданого за договором фінансового лізингу від 01.08.2012 року №РС 01082012, а відтак використання позивачем його для виробництва продукції, то в матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження такої передачі. А як свідчать положення п.п.5.4, 5.6 Договору документами передачі обладнання є акт прийому-передачі, або акт прийому-передачі обладнання частинами, у разі неповного його передачі.

Крім того, відповідно до п.5.3 Договору обладнання передається після отримання усіх дозвільних документів, необхідних для повного комплексу виробництва. Проте, як встановлено з матеріалів справи, позивачем жодного дозвільного документа для використання ліній по виробництву масла та сухого молока оформлено не було, при цьому на неодноразову вимогу суду також не було пред'явлено. Дана обставина свідчить про факт, що обладнання за умовами Договору передано не могло бути та не передавалося.

В контексті викладеного, позивач фактично не міг у законний спосіб виробляти молочну продукцію для постачання своїм клієнтам та отримання за це прибутку як мінімум із двох причин: за відсутності у нього обладнання, що мало передаватися у лізинг, та за відсутності дозвільної документації для такого виду діяльності, оскільки це була б діяльність в порушення вимог чинного законодавства, зокрема, вимог Закону України «Про молоко та молочні продукти».

Відповідно до ст.9 названого Закону (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) виробництво молока, молочної сировини та молочних продуктів (у тому числі молочних продуктів для спеціального дієтичного споживання (використання), продуктів для дитячого харчування, харчування для спортсменів та осіб похилого віку) здійснюється за наявності експлуатаційного дозволу для потужностей (об'єктів) з їх виробництва, що видається відповідним головним державним інспектором ветеринарної медицини. Разом із тим положеннями ст.13 Закону визначено, що суб'єкти господарювання зобов'язані додержувати вимог нормативних документів при виробництві молока, молочної сировини і молочної продукції, а також при їх зберіганні, транспортуванні та реалізації.

По-друге, щодо посилань позивача в якості преюдиційних фактів на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2013 р. у справі № 902/1048/13 за позвом ТОВ "Росер" до ТОВ "Погребищенський маслосирзавод" про стягнення 728279 грн. безпідставно отриманих коштів, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2013 року, та рішення господарського суду Вінницької області від 02.04.2014 року у справі № 902/221/14 за позовом ТОВ "Росер" до ТОВ "Погребищенський маслосирзавод" про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні обладнанням згідно договору оперативного лізингу № РС 01082012 від 01.08.2012 року, в яких йде мова про те, що договір фінансового лізингу є укладеним, сторони фактично виконували взаємні зобов'язання за цим договором, зокрема, відповідач надав в оренду позивачеві майно, а останній його прийняв, використовував та оплачував, то, на думку суду, це є нічим іншим як правовою оцінкою обставин, зробленою на підставі оцінки доказів, натомість преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (п.2.5 постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»)

Більше того, наявна постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 12 березня 2015 року у справі №902/221/14, згідно із якою вказано, що обладнання відповідача за договором оперативного лізингу №РС 01082012 від 01.08.2012 року не передавалось відповідачу.

Аналізуючи викладене вище, та враховуючи відсутність жодного доказу щодо передачі відповідачем позивачу обладнання за договором фінансового лізингу, суд дійшов висновку, що вказане обладнання не було передано ТОВ «Росер».

Таким чином, вищенаведені обставини стверджують, що позивач об'єктивно та фактично не міг виготовляти молочно продукцію на обладнанні, що мало бути передано за договором оперативного лізингу №РС 01082012 від 01.08.2012 року, внаслідок чого останній не міг отримати прибуток від її реалізації своїм контрагентам, що у свою чергу спростовує наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наявністю, на думку позивача, збитків у вигляді упущеної вигоди.

По-третє, відносно здійснення ТОВ «Росер» лізингових платежів, про що свідчать платіжні доручення, які містяться та досліджувалися в межах розгляду справи №902/1048/13, та актів здачі-прийняття робіт, суд, оглянувши матеріали вказаної справи (а.с.20-39, 172-187, т.с.1), дійшов висновку, що дійсно в даному контексті певні господарські відносини за договором фінансового лізингу №РС 01082012 від 01.08.2012 року між сторонами мали місце, проте в оглянутих первинних документах (актах прийняття-здачі робіт, платіжних дорученнях) не зазначено, які саме роботи виконувалися, тобто, які саме активи орендувалися, за що конкретно сплачувалася оренда. Дані обставини узгоджуються з поясненнями відповідача, щодо оренди та використання деякого обладнання, не пов'язаного з виробництвом молочної продукції, та положеннями п. 5.6 Договору, згідно із яким документами передачі обладнання є акт прийому-передачі обладнання частинами у разі неповного його передачі. Проте жодних доказів того, що позивачеві було передано в лізинг для використання в господарській діяльності обладнання, що являє собою цілісні лінії по виробництву масла та по виробництву сухого молока, матеріли справи не містять. Окрім того, технологічні процеси з виробництва молочної продукції унеможливлюють часткове користування тим чи іншим обладнанням без наявності можливості його використання як єдиного цілісного об'єкта з метою виготовлення молочної продукції у законний спосіб. У свою чергу наявність низки актів здачі-виконання робіт жодним чином не підтверджує передачу усього обладнання, як того вимагає Договір.

Щодо надання позивачем ряду первинних документів на підтвердження господарських відносин з реалізації молочної продукції своїм контрагентам, то дана обставина мала місце і цілком узгоджується з наявністю договору купівлі-продажу №08/10/12, укладеного між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець), згідно із яким ТОВ «Росер» купував продукцію у ТОВ «Погребищенський маслосирзавод» та постачав своїм контрагентам. Даний факт підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними за період 2012-2013 років, наданими відповідачем.

Окрім відсутності у позивача дозвільних документів на виготовлення молочної продукції, останній також позбавлений можливості здійснювати такий вид економічної діяльності в силу його відсутності в переліку можливих видів діяльності, що зареєстровані в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що також спростовує твердження позивача про неможливість оформити дозвільну документацію на необхідну діяльність через непередання відповідачем йому обладнання.

По-четверте, на думку суду, позивачем також не доведено розмір збитків та механізм їх формування. Зокрема, останній визначив свій середній прибуток за місяць, виходячи із середньої величини платежів за певний період, які ним перераховувалися із посиланням на договір лізингу, разом із тим останнім не було враховано ні податкового навантаження, яке б мало місце при виробництві та реалізації продукції, ні витрати на обслуговування майна, як визначено п.4.1 та 4.2 Договору. Окрім того, в підприємницькій діяльності суб'єкта господарювання, яка є діяльністю на власний ризик, можливі й інші ризики, які можуть впливати на розмір прибутку, що також не було враховано позивачем. Тобто, здійснені позивачем підрахунки збитків є занадто абстрактними.

Таким чином, матеріали справи не дають підстав вважати, що позивач належним чином вживав заходи спрямовані на отримання доходів, а навпаки, знаючи, що у нього відсутня можливість використовувати обладнання з виготовлення молочної продукції, останній свідомо укладав договори з своїми контрагентами на реалізацію цієї продукції.

Також, як встановлено розглядом справи, позивач у справі №902/1048/13 за позовом ТОВ "Росер" до ТОВ "Погребищенський маслосирзавод" про стягнення 728279 грн. безпідставно отриманих коштів вказував на те, що кошти, які перераховувалися в якості лізингових платежів безпідставно отримані відповідачем, а жодне обладнання, що було предметом договору лізингу, йому не передавалося. Даний факт стверджується матеріалами позовної заяви у вказаній справі.

Що стосується дій по непереданню відповідачем позивачу обладнання, то вони відповідають положенням п.5.3 Договору, в якому зазначено, що воно передається саме після отримання позивачем усіх дозвільних документів, необхідних для повного комплексу виробництва. Крім того, власником обладнання є саме ТОВ «Погребищенський маслосирзавод», який також за умовами п.10.3 Договору також має право не допускати до експлуатації обладнання некомпетентних осіб. З огляду на що, не зрозумілою, на думку суду, є позиція позивача щодо порушення відповідачем зобов'язань у цій частині.

Таким чином, відсутні такі складові цивільного правопорушення, наявність яких зумовлює можливість стягнення збитків, як порушення особою зобов'язання, а відповідно і вина, та наявність причинного зв'язку між такими діями і наслідками у вигляді збитків.

З урахуванням усього викладеного, позивачем не надано доказів, які б достовірно підтверджували вжиття позивачем комплексу заходів спрямованих на отримання доходів та наявності причинного зв'язку між поведінкою відповідача та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди.

Враховуючи те, що позивачем не було доведено складу цивільного правопорушення, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заявленої до стягнення суми збитків.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Обставини, викладені в позовній заяві, позивачем в силу вимог стст.33, 34 ГПК не доведено, сукупності необхідних доказів на підтвердження вимог не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в позові, із заявлених у ньому підстав.

У зв'язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч. 5 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13 липня 2015 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи