РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа № 903/1062/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Гудак А.В.

суддів Гулова А.Г.

суддів Сініцина Л.М.

при секретарі судового засідання Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - Маринчук В.І ( представник, дов., у справі)

відповідача - Мартинюк С.В ( представник, дов., у справі)

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО"

на рішення господарського суду Волинської області від 13.05.15 р.

у справі № 903/1062/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка"

про стягнення 95 969, 15 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.05.2015 р. ( суддя Гарбар ІО.) у справі № 903/1062/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про стягнення 95 969,15 грн. задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ Зерно" 45 797,88 грн. (сорок п'ять тисяч сімсот дев'яносто сім гривень вісімдесят вісім копійок) (з них: 45 570,00 грн. штрафу, 227,88 грн. 3% річних) та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім тисяч).

В стягненні 45 570,00 грн. штрафу та 4 601,27 грн. моральної шкоди відмовлено.

Провадження в частині стягнення на суму 8 170,77 грн. припинено.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий господарський суд керувався положеннями ст. 6, 11, ч. 3 ст.551,625 Цивільного кодексу України, ст. 174, ч.4 ст. 231, ч.1 ст. 230, 233 Господарського кодексу України, п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди та прийшов до висновку , що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань відповідачем умов договору, заявлені позовні вимоги є підставні на підлягають до задоволення в розмірі 45 797,88 грн., з них 45 570,00 грн. штрафу, 227,88 грн. 3% річних.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" звернулось з апеляційною скаргою.

Так, з огляду на положення ст. 629 ЦК України, ст.ст. 229,230 ГК України, апелянт вказує, що відповідач систематично порушував умови договору та виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання).

Скаржник у скарзі покликається на ст.692 ЦК України та п.5.4 Договору та вказує, що у paзi не оплати парта товару, або за порушення строків оплати, покупець сплачує штраф у poзмірі 20% від загальної вартості специфікацій ( додатків) до даного Договору.

Оскільки, загальна вартість специфікацій від 21.05.2014р. до Договору складає: 460 126,80 гривень, відповідна штрафна санкція за порушення строків оплати відповідачем згідно п. 5.4. Договору : 91 140 (дев'яносто одна тисяча сто сорок) гривень 00 коп. (455 700 грн. х 20% = 140,00грн.).

Вважає, що місцевий господарський суд невірно застосував норми матеріального права, а саме у договорі, який був укладений між позивачем та віповідачем чітко прописані розмір штрафних санкцій та враховуючи положення п.4 ст.231 ГК України , розмір санкцій може бути встановлений договором .

Так, п.5.4 Договору встановлено, що у разі не оплати партії товару або за порушення строків оплати, відповідач сплачує штраф у розмірі 20% загальної вартості специфікації.

Вважає, що факт прострочення платежу відповідачем усвідомлений, а тому останній повинен відповідати у повній мірі згідно договірних відносин які склались між ним та апелянтом. Просить задовольнити апеляційну скаргу у повному об'ємі, скасувати рішення господарського суду Волинської області від 13.05.2015 р., стягнути з відповідача штрафні санкції у сумі 91 140 грн.00; 1273,06 грн -3% річних ; 8 170,77 грн. - втрат інфляції.

08.07.2015 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач просить рішення господарського суду Волинської області від 13.05.2015 р. у справі № 903/1062/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

У судовому засіданні 08.07.2015 р. представник апелянта, підтримала скаргу частково - в частині неправомірного зменшення суми штрафних санкцій (50 %), в решті рішення суду першої інстанції просить залишити без змін, про що відображено в протоколі судового засідання від 08.07.2015 р.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.07.2015 р. заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 13.05.15 р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.03.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "УТФ Зерно" та товариством з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" укладений договір поставки №31 (а.с.9-11).

Згідно Договору п. 1.1. постачальник передає, а покупець приймає та сплачує, на умовах, що вказуються у специфікаціях (додатках) до даного договору, сільськогосподарську продукцію.

21.05.2014 р. між тими ж сторонами укладено специфікацію, яка є додатком до договору поставки № 31 від 31.03.2014 р. (а.с.13).

В подальшому до господарського суду м. Києва був поданий позов ТОВ "Агротехніка" до відповідача ТОВ "УТФ ЗЕРНО" про визнання недійсними Специфікацій до Договору поставки від 31.03.2014 № 31, серед яких і специфікація від 21.05.2014 р. до договору від № 31 від 31.03.2014 р.

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.02.2015 р. у справі № 910/26027/14 у позові ТОВ "Агротехніка" до відповідача ТОВ "УТФ ЗЕРНО" про визнання недійсними Специфікацій до Договору поставки від 31.03.2014 № 31, серед яких і специфікація до договору від 21.05.2014 р. відмовлено. Дане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 р. (а.с.145-150, 154-157).

Так, вказаними рішеннями господарського суду міста Києва та Київського апеляційного господарського суду встановлено, що відповідачем товар було поставлено позивачу вчасно у відповідності до Договору поставки від 31.03.2014 № 31. В свою чергу, скаржником не заперечується факт отримання товару. Разом з тим, ТзОВ "Агротехніка" було здійснено оплату за поставлений товар відповідно до вище перелічених оспорюваних Специфікацій, які є двосторонньо підписані та скріплені печатками обох підприємств. Не прийняті до уваги посилання позивача на те, що вказані Специфікації до Договору поставки підписані з перевищенням повноважень особою, яка не мала права підпису через відсутність належним чином оформленої Довіреності - в.о. Сікірінським В.М., а тому є недійсними, оскільки згідно з частиною 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, господарські суди прийшли до висновку, що у даному випадку, оплата за Договором поставки у розмірі 1 595 178,00 грн. за вказаними Специфікіціями розцінюється як схвалення даного Договору поставки та вчинення дій, що свідчать про прийняття останнього до виконання безпосередньо шляхом здійснення цієї оплати, а отже, відсутні підстави для визнання Специфікацій недійсними.

Відповідно до вищезазначеної специфікації від 21.05.2014 р. сторони погодили: поставка сої товарної в кількості 70,000 тонн загальною вартістю 455 700.00грн., оплата за товар проводиться протягом двох банківських днів, згідно рахунку-фактури, накладної та податкової накладної на прийняту партію товару у складі покупця.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу сою товарну, що підтверджується: рахунком-фактурою від 21.05.2014 р. №21 на суму 460 126,80 грн. (а.с. 14), накладною № 18 від 21.05.2014 р. та товарно-транспортними накладними № 22 від 21.05.2014 р., №23 від 21.05.2014 р. в кількості 70,680 тонн на загальну вартість 460 126,80 грн., факт отримання товару підтверджується довіреністю на отримання товару № 705 від 22.05.2014 р. (а.с.14-17).

Відповідно до п. 4.2, 4.3 договору передплата за даним договором, здійснюється покупцем на умовах та строках, вказаних у специфікаціях до даного договору, підписаних сторонами. Платіж за даним договором вважається здійсненим належним чином у дату відправлення покупцем коштів на банківський рахунок, що визначений у даному договорі.

Згідно п.5 специфікації (яка належним чином підписана сторонами) оплата за товар проводиться покупцем, протягом двох банківських днів, згідно рахунку-фактури, накладної та податкової накладної на прийняту партію товару.

Відповідач отриманий товар на суму 460 126,80 грн. мав оплатити до 23.05.2014 р. включно, проте оплатив з порушенням строків, встановлених договором поставки № 31 від 31.03.2014 року та специфікацією до договору від 21.05.2014 року, а саме: 26.05.2014 р. на загальну суму 96 907,60 грн. (а.с.29), 02.06.2014 р. на загальну суму 20 055,20 грн., 03.06.2014 р. на загальну суму 143 164.00 грн., 04.06.2014 р. на загальну суму 150 000,00 грн. (а.с.31), 05.06.2014 р. на загальну суму 50 00,00 грн. (а.с.32).

У зв'язку з неналежним виконанням умов вищезазначеного договору, позивач звернувся з позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів.

Статтями 174, 193 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать та повинні виконуватися суб'єктами господарювання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Цивільний кодекс у ч. 1 ст. 509 ЦК України також визначає зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Як свідчать матеріали справи, відповідач розрахувався за отриманий товар частинами, а саме з 26.05.2014 р. по 05.06.2014, про що свідчать банківські виписки (а.с.18-28), що суперечить п.5 Специфікації від 21.05.2014 р. до Договору (а.с.13), якою визначено, що оплата за товар проводиться покупцем протягом двох банківських днів, згідно рахунку-фактури, накладної та податкової накладної на прийняту партію товару у складі покупця, таким чином відповідач порушив строки оплати.

Враховуючи дану обставину, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що в силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесений штраф пеня(ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ЦК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 5.4 договору сторони передбачили, що у разі не оплати партії товару, або за порушенням строків оплати, покупець сплачує штраф у розмірі 20% від загальної вартості Специфікацій (додатків) до даного Договору (а.с.10), згідно Специфікації від 21.05.2014 р. на суму 455 700,00 грн. штраф становить становить 91 140,00 грн. (455 700,00 грн.*20 % = 91 140,00 грн.).

Разом з тим, відповідно до ст. 233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Крім того, згідно п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи вказане, суд констатує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

У зв'язку з погашенням відповідачем основної заборгованості у повному розмірі до подачі позовної заяви та простроченням оплати лише на дев'ять днів (проплати за отриманий товар здійснено з 26.05.2014 р. по 05.06.2014 р., позов до суду подано 28.10.2014 р.), суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин приписи п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, зменшивши розмір штрафу на 50%, тобто на 45 570,00 грн., стягнувши з відповідача на користь позивача 45 570,00 грн. (50% суми від заявленої до стягнення штрафу).

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про заподіяння тяжких наслідків позивачу через неналежне виконанням зобов'язання.

Товариство з обмеженою відповідальністю "УТФ Зерно" звернулося до суду першої інстанції з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача 91 140,00 грн. штрафу, 1 273,00 грн. - 3 % річних, 8 170,7 грн. - втрат від інфляції та 4 601,27 грн. - моральної шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з пояснень № 15 від 17.12.2014 р. (вх. № 01-29/12306/14), наданих суду першої інстанції, після здійсненого позивачем перерахунку 3 % річних, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 277,88 грн. (додаток розрахунку) (а.с. 138-140).

Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 277,88 грн. на користь позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягненя інфляційних втрат, колегія суддів відзначає, що як встановлено матеріалами справи, саме позивач в додаткових поясненнях вх. №19.12.2014 р. № 01-29/12306/14 (а.с. 138) у стягнені інфляційних втрат у сумі 8 170,77 грн. відмовився, у зв'язку з чим місцевий господарський суд правомірно, відповідно до ст. 80 ГПК України припинив провадження у цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" 4 601,27 грн. моральної шкоди, судова колегія відзначає, що згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (пункт 3), та зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

А тому, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого суду про відмову у позові в частині стягнення 4 601,27 грн. моральної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими і таким , що не підлягають до задоволення.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

З огляду на викладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 13 травня 2015 року у справі № 903/1062/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО" залишити без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 903/1062/14 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуюча суддя Гудак А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Сініцина Л.М.