ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2015 р. Справа № 911/2229/15

За позовом Приватного підприємства "Седам-Маркет"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріл-Плюс"

про стягнення 14340,19грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від позивача - Єжова Л.М.(довіреність б/н від 08.01.2015);

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство "Седам-Маркет" (ПП "Седам-Маркет") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріл-Плюс" (далі - ТОВ "Агріл-Плюс") про стягнення 14340,19грн у т.ч.:

- 7207,20грн - основна заборгованість та втрати від інфляції за період з вересня 2014 року по березень 2015 року (з яких 5200,00грн - основна заборгованість, 2007,20грн - втрати від інфляції);

- 105,99грн - проценти за період з 10.09.2014 по 15.05.2015;

- 5200,00грн - збитки у вигляді втраченої вигоди.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобов'язання за договором поставки № 5 від 01.04.2014 в частині поставки товару у встановлений договором строк (а.с.2-4).

Відповідач у справі - ТОВ "Агріл-Плюс" відзиву по суті заявлених вимог не надало.

Розгляд зазначеної справи здійснено без участі представника відповідача, за відсутності відзиву відповідача на позовну заяву, враховуючи наступне:

- копія ухвали господарського суду Київської області від 29.05.2015 про порушення провадження у даній справі, яка направлена за адресою, яка відповідає адресі, зазначеній Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.06.2015 (а.с.27-27,зворот), повернута суду з довідкою відділення зв'язку, у якій причиною повернення вказано: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29-31);

- копія ухвали господарського суду Київської області від 09.06.2015 про відкладення розгляду справи направлена за тією ж адресою відповідача, що підтверджується відміткою на зворотному боці ухвали (а.с.43, зворот);

- клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило;

- матеріалів справи достатньо для вирішення спору по суті.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 між сторонами у справі - ТОВ " Агріл-Плюс " (далі - постачальник) та ПП "Седам-Маркет" (далі - покупець) укладено договір № 5 (а.с.13-15, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору постачальник зобов'язується передати в погоджені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (п. 1.1 договору).

Постачальник відвантажує товар покупцеві за договірними цінами, які зазначені в заявках покупця та узгоджені з постачальником шляхом виставлення відповідного рахунку до сплати (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору ціна товару остаточно узгоджується та вказується сторонами у видатковій-прибутковій накладній на поставку товару; зміна остаточно узгодженої сторонами ціни товару після його передачі покупцю не допускається.

Згідно п. 2.4 договору оплата здійснюється шляхом перерахунку по факту відвантаження замовленого товару покупцю безготівковим переказом коштів на поточний рахунок постачальника. При цьому, як визначено договором, сторонами може бути досягнуте узгодження відносно іншого порядку розрахунків.

Строк поставки товару складає 14 робочих днів з моменту підтвердження постачальником заявки покупця (п.3.6 договору).

Відповідно до п. 10.5 договору, вказаний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014.

Як встановлено судом, на виконання умов договору, позивачем на підставі рахунку-фактури №СФ-00002008 від 20.08.2014 (а.с.33), платіжним дорученням №5586 від 26.08.2014 (а.с.10) перераховано відповідачу авансовий платіж у розмірі 5200,00грн.

23.09.2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією №313 від 22.09.2014 (а.с.11), що підтверджується описом вкладення від 23.09.2014 відповідно до якої, у зв'язку з не виконанням відповідачем зобов'язань з поставки товару, визначеного у відповідному рахунку, вимагав належного виконання умов договору поставки, а у разі неможливості виконання у термін 3 календарні дні з моменту отримання претензії повернути на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у сумі 5200,00грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку повернути авансовий платіж, та застосування до відповідача відповідальності встановленої чинним законодавством.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено п.1 ч.1 ст.664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Так, згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки відповідач не передав товар у встановлений строк, а саме 14 робочих днів з моменту підтвердження постачальником заявки покупця, враховуючи, що підтвердженням постачальником заявки є рахунок-фактура від 20.08.2014, передача товару мала бути здійснена до 10.09.2014 включно, а така поставка не здійснена, вимога позивача щодо повернення передплати у розмірі 5200,00грн є правомірною.

Зважаючи на те, що така вимога не виконана, вимога позивача про стягнення з відповідача 5200,00грн в рахунок повернення попередньої оплати є такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 105,99грн процентів та 2007,20грн втрат від інфляції

Частиною 3 ст. 693 ЦК України передбачено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати; договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги про стягнення процентів заявлені позивачем з 10.09.2014 по 15.05.2015 на суму авансового платежу у розмірі 5200,00грн.

Однак, в силу ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Враховуючи, що строк виконання зобов'язання з оплати - 14 календарних днів починають свій перебіг з наступного дня після відповідної події - моменту підтвердження заявки, останнім днем такого строку є 10.09.2014, таким чином, зобов'язання можна вважати простроченим лише наступного дня за днем закінчення відповідного строку. Таким чином, проценти можуть нараховуватись з 11.09.2014; за розрахунком суду за період з 11.09.2014 по 15.05.2015 їх розмір складає 107,57грн.

За таких обставин, вимоги в частині стягнення процентів підлягають задоволенню у розмірі 107,57грн, у задоволенні вимог про стягнення 0,42грн процентів суд відмовляє.

Розмір втрат від інфляції, за розрахунком суду, за період з 11.09.2014 по 15.05.2015 у складає 2688,40грн.

Проте, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, вимоги про стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню у заявленому розмірі - 2007,20грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5200,00грн збитків у вигляді втраченої вигоди.

З загальним правилом, визначеним ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. При цьому, у відповідності з ч.2 цієї норми, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Відповідно до ст.218 ГК України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Підставою настання господарсько-правової відповідальності, передбаченої ст.224 ГК України, у вигляді відшкодування збитків є правопорушення, що включає в себе певні елементи, які утворюють його склад, що вбачається із змісту відповідної норми: протиправність поведінки; наявність збитків; причинний зв'язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Наявність у особи, яка порушила зобов'язання обов'язку відшкодувати кредиторові завдані таким порушенням збитки визначена і ст.623 ЦК України. При цьому, як визначено ч.2 цієї норми, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, саме на позивача покладається обов'язок довести розмір збитків, які йому заподіяні.

Втрачена вигода - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових цінностей чи інших цінностей, якби інший суб'єкт господарювання не допустив порушення зобов'язання.

Між тим позивач, не довів реальної можливості отримання вигоди у розмірі 5200грн, у разі, якщо б відповідач виконав зобов'язання по поставці товару у визначений договором строк. Так, позивач, обґрунтовуючи,свої вимоги посилається на положення ч.3 ст.22 ЦК України, якою визначено, що якщо особа, що порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Однак, у даній справі не встановлено, що відповідач одержав, у зв'язку з порушенням зобов'язання, певні доходи.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на недоведеність вимог у відповідній частині, суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог в частині стягнення 5200,00грн збитків у вигляді втраченої вигоди.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1067,71грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріл-Плюс" на користь Приватного підприємства "Седам-Маркет" 5200,00грн заборгованості, 105,57грн процентів, 2007,20грн втрат від інфляції а також 1067,71грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 0,42грн процентів та 5200,00грн збитків у вигляді втраченої вигоди у задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.07.2015

Суддя Ейвазова А.Р.