ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа № 442/725/15-ц(2/442/515/2015)

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

Суддів Матущака О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі судового засідання Довгополові А.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 без номера від 09.06.2015 р. (вх. ЛАГС № 01-05/2688/15 від 09.06.2015 р.)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.05.2015 р. про залишення позову без розгляду

у справі № 442/725/15-ц (2/442/515/2015) (суддя Пазичев В.М.)

за позовом ОСОБА_2, АДРЕСА_1

до ОСОБА_3, АДРЕСА_2

про стягнення заборгованості по спільних витратах на утримання нежитлового приміщення в розмірі 1995, 80 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_5, представник (довіреність в матеріалах справи).

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст. 20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв'язку із чим розгляд справи фіксується у протоколі судового засідання.

Відповідач надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає оскарження ухвали суду безпідставним.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.05.2015 р. (суддя Пазичев В.М.) у справі № 442/725/15-ц (2/442/515/2015) залишено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по спільних витратах на утримання нежитлового приміщення в розмірі 1995,80 грн., оскільки позивач без поважних причин не подав витребовуваних судом матеріалів, уточнень та доказів, необхідних для розгляду справи по суті. Сплачену суму судового збору залишено за позивачем на підставі п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку. Апелянт вказує, що господарським судом першої інстанції прийнято до провадження дану позовну заяву помилково і через те, що по суті даний позов не розглядався, вважає скаржник, сплачений ним у суді першої інстанції судовий збір підлягає поверненню.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, заслухавши в судовому засіданні думку представників сторін, з врахуванням відзиву на апеляційну скаргу, оцінивши зібрані по справі докази та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася із позовом у Дрогобицький міськрайонний суд до ОСОБА_3 про стягнення коштів, зокрема, у позовній заяві йде мова про обов'язок співвласників нежитлового приміщення спільно оплачувати витрати на його утримання (спожитий газ та електроенергію).

Обидві сторони, як стверджує позивач, займаються у цих нежитлових приміщеннях підприємницькою діяльністю (надають перукарські послуги).

Дрогобицький міськрайонний суд, вважаючи, що даний спір не підвідомчий йому направив дану справу за підсудністю до Господарського суду Львівської області на підставі ст. ст. 108, 116 ЦПК України, зазначаючи при цьому, що спір виник між фізичними особами-підприємцями, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, а відповідно до ст. 1 ГПК України такі справи підвідомчі господарським судам.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.05.2015р. порушено провадження у даній справі і зобов'язано позивача сплатити судовий збір та подати суду належні і допустимі докази: на які має місце покликання у позовній заяві; звернення до відповідача з вимогою про погашення заборгованості; наявності правових підстав виникнення боргу, стягнення якого є предметом позову; докази вжиття передбачених чинним законодавством заходів щодо отримання коштів, стягнення яких є предметом позову; нормативно та документально підтверджений розрахунок по кожній сумі, що входить до суми боргу, стягнення якої є предметом позову, з посиланням на норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, а також усі належні та допустимі докази, що долучені до матеріалів справи, що підтверджують наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, тощо. Визначив явку представника позивача обов'язковою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (зі змінами та доповненнями) згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Пункт 2.3. цієї ж постанови визначає, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

В п. 4.9 зазначеної вище постанови Пленуму, вказано, що при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин. Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК. У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Нормами чинного законодавства визначений обов'язок сторони, яка звертається із позовною заявою обґрунтувати причини звернення з такою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Судова колегія зазначає, що позивачем при зверненні з позовом до суду у підтвердження своїх позовних вимог долучено ряд документів, зокрема: копія договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22.12.2005р. (приміщення щодо розподілу витрат на утримання якого подано позов); копія договору про постачання електричної енергії № 35384 від 21.07.2006р. та договору на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2014/ТП-ПР-020144 від 31.12.2013р. (оплату за поставлену електричну енергію за листопад - грудень 2014р., лютий-травень 2015р. та природнього газу за листопад-грудень 2014р. здійснено позивачем); копії рахунків на оплату поставлених електроенергії і природного газу та копії документів про їх сплату, тощо.

Належність і допустимість доказів визначена ст. 34 ГПК України.

З ухвали суду від 13.05.2015р. не вбачається, які саме докази суд вважає за необхідне витребувати, в цій же ухвали судом першої інстанції не наводиться висновок чому подані позивачем та наявні в матеріалах справи докази є неналежними і недопустимими. Тобто, питання належності доказів судом першої інстанції не вирішено, а це можливо лише під час їх оцінки, аж до прийняття рішення. Допустимість доказів означає, що у випадках, визначених матеріальним правом, певні обставини можуть підтверджуватися певними засобами доказування, або не можуть підтверджуватись певними засобами доказування.

З наявних у справі договорів про постачання електроенергії № 35384 від 21.07.2006р. та договору № 2014/ТП-ПР02044 від 31.12.2013р. про постачання природного газу за регульованим тарифам вбачається, що вони укладені відповідно відповідачем як підприємцем та позивачем як підприємцем.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскаржувану ухвалу належить скасувати і відповідно до ч. 7 ст. 106 ГПК України справу передати на розгляд місцевому господарському суду.

У п. 4.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК України з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 103, 104, 105, 106 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити частково. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.05.2015р. у цій справі скасувати, а справу направити на розгляд місцевому господарському суду.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 13.07.2015р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.