ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа № 914/250/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ

на рішення господарського суду Львівської області від 19.03.2015 р.

у справі № 914/250/15

за позовом: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м.Львів

про: стягнення 4 845 600,20 грн.,

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №14-100 від 18.04.2014 р.

від відповідача: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 19.03.2015 р. (суддя М.Р. Король) позовні вимоги задоволено частково.Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 4 012 410, 30 грн. основного боргу, 292 900,52 грн. пені, 92 821,76 грн. 3% річних, 207 821,74 грн. інфляційних втрат та

73 080,00 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині зменшення пені на 239 645, 88 грн., прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 239 645, 88 грн. пені. В решті рішення залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, порушує норми матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім цього, скаржник посилається на відсутність виняткових обставин у відповідача для зменшення розміру нарахованої пені, оскільки неналежна організація господарської діяльності відповідача не може вважатися винятковою обставиною. Крім того, апелянт посилається на невиконання судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а саме обов'язку суду дослідити не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, тобто суд при вирішенні питання стосовно зменшення розміру штрафних санкцій повинен врахувати майновий стан боржника і кредитора. Натомість, судом першої інстанції не враховано інтереси позивача.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що заборгованість підприємства виникла з вини держави, оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» змушене було застосовувати збитковий тариф для бюджетних установ і організацій та інших споживачів. Крім цього, зазначає, що станом на момент розгляду апеляційної скарги, сума основного боргу заплачена, що підтверджується платіжними дорученнями.

В судовому засіданні представником позивача викладено доводи по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 13.02.2013 р. між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавцем згідно договору) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (покупцем згідно договору) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3439-БО-21.

Згідно п.п. 1.1, 1.2 вказаного договору, продавець зобовязується передати у власність покупцю імпортований природний газ, ввезений на територію України публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Продавець передає покупцю в період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. природний газ в обсязі до 39 416,660 тис. м. куб. щомісячно згідно обумовленого графіку.

Відповідно до п.2.2 додатку №1 до вказаного договору, приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання - передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість.

Згідно п.п.4.1, 7.3 зазначеного вище договору, порядок здійснення оплати, яка проводиться покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем умов п. 4.1 покупець зобовязується (крім суми основної заборгованості) сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується підписаними актами приймання-передачі природного газу від 22.01.2014 р. за січень на суму 31 957 500,90 грн., від 22.01.2014 р. за лютий на суму 28 289 623,70 грн., від 22.01.2014 р. за березень на суму 29 073 900,20 грн., від 22.01.2014 р. за квітень на суму 14 162 624,34 грн., від 22.01.2014 року за травень на суму 3 358 752,81 грн., від 22.01.2014 року за червень на суму 1 363 935,37 грн., від 22.01.2014 року за липень на суму 1 861 729,65 грн., від 31.08.2013 р. за серпень на суму 1 457 892,60 грн., від 30.09.2013 р. за вересень на суму 2 110 524,66 грн., від 31.10.2013 р. за жовтень на суму 8 549 869,60 грн., від 30.11.2013 р. за листопад на суму 17 297 849,25 грн., та від 31.12.2013 р. за грудень на суму 27 564 588,42 грн., позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 167 048 791,50 грн.

Відтак, судом першої інстанції встановлено, що станом на 31.10.2014 р. у відповідача перед позивачем наявна заборгованість перед позивачем 4 012 410,30 грн. основного боргу.

Відповідно до ст. 193, 265 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.ст.655, 692 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з вищевикладеного, господарський суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача 4 012 410,30 грн.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача 207 821,74 грн. інфляційних втрат та 92 821,76 грн. 3% річних.

Щодо стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 193, 230 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.7.2 договору, у разі невиконання покупцем (відповідачем) умов п.6.1. договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю пеню (крім суми заборгованості) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відтак, позивачем обґрунтовано заявлена вимога про стягнення пені у розмірі

532 546,40 грн.

Однак, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що такий розмір пені є надмірно великим та, користуючись правом зменшення розміру пені відповідно до п.3 ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, зменшив розмір пені, яка підлягає до стягнення з боржника на 45 % та стягнути з відповідача 292 900,52 грн. пені.

При прийнятті постанови, колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до п. 1 ст.233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При прийнятті рішення судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, враховано, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» належить до комунальних підприємств, перебуває у важкому фінансовому становищі, повязаному із збитковістю та економічною нерентабельністю затвердженого тарифу та несвоєчасністю розрахунку споживачів за послуги з опалення та гарячого водопостачання, яка споживається в більшості, бюджетними установами та іншими організаціями, які невчасно розраховуються за спожитий газ. Судом також враховано вкрай важкий фінансовий стан та збитковість підприємства, що підтверджується звітом про фінансові результати, згідно якого, збитки підприємства за результатами фінансово-господарської діяльності за 2013 рік становлять 76 179,00 грн. Окрім цього, судом першої інстанції враховано, що зважаючи на те, що розмір нарахованої позивачем пені є надмірно великим, а сплата неустойки вплине не лише на майнові інтереси відповідача, а й інтереси бюджетних установ та інших організацій, зокрема, щодо можливості постачання їм теплової енергії, а також те, що порушення відповідачем зобовязання не потягло за собою значних збитків для позивача.

А тому, враховуючи принцип справедливості та розумності та інтереси обох сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що зменшення стягнення пені з відповідача на 45 % є обґрунтованим.

Щодо розстрочення виконання рішення суду, то судова колегія зазначає таке.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

З аналізу зазначеної норми випливає, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Разом з тим, самі по собі фінансові труднощі боржника не свідчать про те, що він не може своєчасно виконати рішення суду з підстав відсутності грошових коштів, оскільки така відсутність не може спричиняти неможливість виконання рішення суду, з огляду на існування інших способів виконання рішення суду, крім звернення стягнення на грошові кошти у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розстрочення виконання рішення суду є правом суду, а не обовязком суду, а обставини застосування даних норм є субєктивними і оціночними та, водночас, потребують відповідного доведення заінтересованою стороною з урахуванням приписів ст.ст. 32-34 ГПК України.

З огляду на недоведеність відповідачем наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а також неподання відповідних документів на вимогу суду під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також неподання таких до апеляційної скарги, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про розстрочення виконання рішення суду.

Щодо сплати боргу відповідачем в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, то апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно ст.104 ГПК України передбачено підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду. Разом з тим, ч.1 ст.104 ГПК України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у звязку із зміною стану розрахунків між сторонами, якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

Апеляційна інстанція вважає за належне звернути увагу на те, що органи Державної виконавчої служби зобовязані врахувати стан розрахунків боржника під час виконання судового рішення у даній справі з урахуванням зазначених вище частково проведених відповідачем розрахунків, які не враховані у оскаржуваному рішенні, зважаючи на зазначені вище обставини.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 19.03.2015 р. у справі

№ 914/250/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.07.2015 р.

ОСОБА_3 Матущак

Судді О.П. Дубник

ОСОБА_1