УХВАЛА

07.07.2015Справа № 910/11845/14

За позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Міністерство інфраструктури України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа»

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг».

про стягнення 37 550 052, 60 грн.

За участю Прокуратури Київської області

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури: не з'явився;

від позивача: Сінькевич В.А. за довіреністю № 01-22/6-100 від 17.01.2015 р.;

Дзюбайло О.О. за довіреністю № 01-22/6-106 від 17. 01.2015 р.;

від відповідача: Повар О.М. за довіреністю б/н від 05.01.2015 р.;

від третьої особи на стороні позивача: Сєчко А.В. за довіреністю № 7493/15/14-14 від 19.12.2014 р.

від третьої особи-1 на стороні відповідача: не з'явився;

від третьої особи-2 на стороні відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі - відповідач) про стягнення 37 550 052, 60 грн. боргу, що утворився, у зв'язку з несплатою відповідачем наданих позивачем послуг з наземного обслуговування повітряних суден.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. у справі № 910/11845/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 р., у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.04.2015 р. рішення господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 р. у справі № 910/11845/14 скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що:

- попередні судові інстанції, встановивши, що правовідносини сторін повинні регулюватися саме договором в редакції додаткової угоди № 29, не звернули уваги на той факт, що договір в редакції додаткової угоди почав діяти для його сторін з 1 січня 2013 року, тоді як послуги, передбачені п.п. 1.1.4, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.6 (a), 2.2.13, 2.3.2, 2.4.1, 3.2.1(a), 3.8.1(a), 4.2.3(a), 4.4.4 (b,е)(1,2), надавалися відповідачу з 26 вересня 2012 року;

- пославшись на те, що позивач не надає відповідачу послуги, визначені пунктами додатку А, оскільки 14 вересня 2011 року позивачем, відповідачем, товариством з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг», товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа», державним підприємством «Украерорух» та іншими учасниками підписано Меморандум про взаєморозуміння для впровадження концепції «Спільне прийняття рішень», відповідно до якої сторони мають намір покращити пропускну спроможність аеропорту шляхом обміну точною, достовірною та своєчасною інформацією в тому числі даними про рух повітряних суден, попередні судові інстанції не звернули уваги на те, що даний Меморандум не є договором у розумінні ст. 626 Цивільного кодексу України, а є лише письмовим документом з питань обміну інформацією між всіма зацікавленими особами;

- суди залишили поза-увагою та не дали правової оцінки тим обставинам, що послуги, передбачені зазначеними пунктами додатку А, згідно Технологічного документу «Керівництво з наземного обслуговування повітряних суден» № 32-10-12, затвердженого Генеральним директором державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» 29 лютого 2008 року, виконуються позивачем обов'язково для кожного рейсу кожної авіакомпанії без виключення, й без їх надання фактично неможливо здійснити обслуговування пасажирів і повітряних суден, оскільки вони є технологічно необхідними для здійснення відправки, приземлення повітряного судна, його супроводження зі злітно-посадкової смуги до місця висадки пасажирів та обслуговування пасажирів відповідача з моменту прибуття пасажира до аеропорту та до моменту того, як рейс відправиться чи прибуде. Документів, які б вказували на те, що відповідач відмовився від цих послуг та довів таку відмову до відома аеропорту, матеріали справи не містять;

- встановивши, що відповідачем укладені відповідні договори з іншими обслуговуючими компаніями (товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа» та товариством з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг»), які на виконання цих договорів у спірний період надавали йому вказані послуги, попередні судові інстанції не з'ясували чи мають дані компанії технологічні можливості самостійно надавати вказані послуги та не спростували доводи позивача з цього приводу, не перевірили дотримання сторонами та зазначеними компаніями умов укладання договорів про надання послуг, передбачених ст. 3 Стандартної угоди про надання послуг, та не дали цьому оцінки;

- обґрунтовуючи висновок про надання відповідачеві наземних послуг саме ТОВ «Інтеравіа» та ТОВ «Аерохолдінг», суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, послався на рамкову угоду від 21.11.2003 р. № 02-23.30-26 про співробітництво у сфері обслуговування пасажирів та генеральну угоду про комерційне виконання послуг з наземного обслуговування від 4.03.2008 р. № 02.1-23.30-51 в редакції додаткової угоди від 1.09.2012 р. № 16, що укладені позивачем з ТОВ «Аерохолдінг» і ТОВ «Інтеравіа» відповідно, проте вказаний висновок попередніх судових інстанцій не відповідає наявним у матеріалах справи доказам, оскільки ці документи відсутні у справі; крім того, вказаний висновок може стосуватись прав і охоронюваних інтересів вказаних компаній, проте вони не були залучені до участі у справі;

- суду слід з'ясувати можливість вирішення спору в господарському суді з урахуванням арбітражних застережень.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/394 від 22.04.2015 р., справу № 910/11845/14 призначено на повторний автоматичний розподіл та передано судді Ломаці В.С. для розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2015 р. суддею Ломакою В.С. було прийнято справу № 910/11845/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 20.05.2015 р.

13.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Міністерства інфраструктури України надійшло клопотання про залучення його до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

20.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення у справі, в яких він відзначає, що надання послуг, які є предметом спору, здійснено поза межами укладеного між сторонами Додатку від 01.06.2009 р., оскільки Додатковою угодою № 23 від 24.09.2012 р. було вирішено виключити пункт «наземне обслуговування та ціни». Крім того, позивач наголошує на тому, що відповідачем не доведено, що спірні послуги були надані не позивачем, проте як вони є технологічно необхідними для відправки, приземлення повітряного судна його супроводження зі злітно-посадкової смуги до місця висадки пасажирів та обслуговування пасажирів з моменту прибуття до аеропорту та до моменту, як рейс відправиться чи прибуде.

Від відповідача 20.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання про витребування у позивача карт на обслуговування авіарейсів відповідача за період з 26.09.2015 р. по 31.01.2014 р. включно та відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України, розгляд справи відкладено на 03.06.2015 р.

03.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та письмові пояснення, відповідно до яких він звертає увагу на те, що спірні послуги не могли у відповідний період надаватись відповідачу ТОВ «Інтеравіа», оскільки воно не сертифіковано на такі види діяльності і лише в окремий період виступало посередником між позивачем та відповідачем, як і ТОВ «Аерохендлінг».

У судовому засіданні 03.06.2015 р. від третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вона підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Від представника відповідача в судовому засіданні 03.06.2015 р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2015 р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг», розгляд справи було відкладено на 16.06.2015 р.

12.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі, мотивоване тим, що відповідно до під-параграфу 7.1 параграфу 7 додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р., в редакції п. 14 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014 р., сторони домовились, що спори, розбіжності чи вимоги, які виникають між сторонами з додатку або у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі міста Цюріх (Швейцарія) згідно з Швейцарським регламентом Міжнародного Арбітражу Арбітражного інституту Торгових Палат Швейцарії, що діє на момент звернення до арбітражу. Арбітраж складається з трьох арбітрів, мова засідання - англійська, право, що застосовується до додатку - матеріальне право України. Враховуючи зазначене, відповідач зазначає, що він до подачі будь-яких пояснень щодо суті спору під час нового розгляду справи заявляє, що спір між сторонами не підлягає вирішенню в господарських судах України. При цьому, відповідач звертає увагу на те, що спірні послуги, не могли надаватись позивачем поза межами укладеного між сторонами додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р., оскільки пунктом 1.7. Основної угоди до Стандартної угоди ІАТА про наземне обслуговування від січня 2004 року, що носить назву «Додаткові послуги», визначено, що Обслуговуюча компанія, наскільки це можливо, за запитом надає перевізникові будь-які додаткові послуги. Ці послуги можуть регулюватись спеціальними умовами, погодженими умовами, погодженими сторонами. Так як вказана Основна угода, за погодженням сторін є частиною додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р., відповідач вважає, що навіть за відсутності чіткого переліку спірних послуг в додатку, спірні правовідносини мають регулюватись саме вказаним додатком В 1.1/02.1.1-23.9-7.

15.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

16.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису, а також додаткові документи у справі та письмові пояснення щодо доказового підтвердження надання спірних послуг відповідачу.

У судовому засіданні 16.06.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі.

Від прокурора надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, від присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.06.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 07.07.2015 р.

02.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

У судове засідання 07.07.2015 р. представники позивача, третіх осіб на стороні відповідача, а також прокурор не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав раніше подане клопотання про припинення провадження та відкликав клопотання про витребування доказів у справі.

Розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження у справі, суд вирішив його задовольнити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є вимоги позивача до відповідача про стягнення 37 550 052, 60 грн. боргу, що утворився, у зв'язку з несплатою відповідачем наданих позивачем послуг з наземного обслуговування повітряних суден.

Заявляючи вказані вимоги, позивач стверджує, що спірні послуги надавались ним в позадоговірному порядку, з огляду на що відхиляє доводи відповідача про необхідність керуватись положеннями під-параграфу 7.1 параграфу 7 додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р., в редакції п. 14 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014 р. щодо передачі спорів між сторонами на вирішення арбітражу.

Оцінюючи вказані твердження позивача, суд бере до уваги, що як вбачається з матеріалів справи, між позивачем, як обслуговуючою компанією, та відповідачем, як перевізником, укладено договір у вигляді Додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р. до стандартної угоди про наземне обслуговування від січня 2004 року про надання наземного обслуговування літаків.

Відповідно до параграфів 1 і 2 Додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р. позивач зобов'язався забезпечити послуги з наземного обслуговування, в тому числі надання місць для базування повітряних суден, обслуговування на пероні, обслуговування посадки та зльоту ПС, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, обслуговування вантажу та пошти, тощо.

Можливість та порядок надання будь-яких додаткових послуг за Договором, безпосередньо Договором не визначених, передбачено пунктом 1.7 Основної угоди до Стандартної угоди ІАТА від січня 2004 року, що згідно з преамбулою Договору є невід'ємною частиною Договору.

Так, згідно з п. 1.7. Основної угоди до Стандартної угоди ІАТА від січня 2004 року визначено, що Обслуговуюча компанія, наскільки це можливо, за запитом надає перевізникові будь-які додаткові послуги. Ці послуги можуть регулюватись спеціальними умовами, погодженими сторонами.

Враховуючи зазначене, а також те, що позивачем не наведено жодних переконливих доводів про те, що: на виконання вимог приписів статей 208, 207, 641, 642 ЦК України будь-яка з сторін у даній справі в письмовій формі зверталася до іншої сторони з пропозицією укласти інший договір; ця пропозиція містила істотні умови договору, виражала намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття і була акцептована. При цьому, також, не наведено мотивів щодо необхідності укладання таких правочинів протягом строку дії Додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р.

Таким чином, у суду немає підстав для висновку про те, що спірні послуги були надані на виконання іншого договору, в тому числі укладеного у спрощеній формі, ніж той, на який посилається відповідач.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до під-параграфу 7.1 параграфу 7 додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009, в редакції п. 14 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014, сторони домовились, що спори, розбіжності чи вимоги, які виникають між сторонами з додатку або у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його дійсності, недійсності, порушення, зміни чи розірвання, підлягають розгляду та вирішенню в арбітражі міста Цюріх (Швейцарія) згідно з Швейцарським регламентом Міжнародного Арбітражу Арбітражного інституту Торгових Палат Швейцарії, що діє на момент звернення до арбітражу. Арбітраж складається з трьох арбітрів, мова засідання - англійська, право, що застосовується до додатку - матеріальне право України.

Ця додаткова угода набирає чинності з моменту укладення та є невід'ємною частиною додатку. Сторони домовились, що відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, що виникли з 01 лютого 2014 р. Умови додатку та основної угоди застосовуються в частині, що не суперечить умовам цієї додаткової угоди. За наявності розбіжностей між положеннями цього додаткового договору та положеннями додатку та основної угоди, пріоритет мають положення цього додаткового договору (п. 15 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014 р.).

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (в тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні та виконанні господарських договорів, пов'язаних зі задоволенням державних потреб.

У частині першій статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода визначається як угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Відповідно до частини першої статті 8 цього Закону суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

У зазначених нормах національного законодавства втілені зобов'язання України за міжнародними договорами як сторони Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10 червня 1958 року) та Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж (Женева, 21 квітня 1961 року). За повідомленням Міністерства закордонних справ України (лист від 07.02.2000 року № 4.3/8-067-137) вказані Конвенції набули чинності для України, відповідно, 10 січня 1961 року та 7 січня 1964 року.

Пунктом 1 статті II Конвенції про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень передбачено, що кожна з держав - учасниць визнає письмову угоду, за якою сторони зобов'язуються передавати до арбітражу всі або будь-які спори, що виникли між ними у зв'язку з будь-яким конкретним договірним чи іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду. Згідно з пунктом 3 цієї статті суд держави - учасниці, якщо до нього надійшов позов з питання, щодо якого сторони уклали арбітражну угоду, повинен, на прохання однієї з сторін, направити сторони до арбітражу, якщо не визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

При цьому статтею 16 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено право третейського суду самостійно визначитися зі своєю компетенцією щодо розгляду конкретного спору, в тому числі щодо наявності чи дійсності арбітражної угоди.

Як зазначено в пункті 1 статті IV Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, сторони арбітражної угоди можуть на свій розсуд передбачити передачу спорів на вирішення постійного арбітражного органу або на вирішення арбітражу в даній справі (арбітраж ad hoc). Згідно з пунктом 1 статті VI цієї Конвенції відвід державного суду за непідсудністю, що ґрунтується на арбітражній угоді і заявлений в державному суді, в якому порушено справу однією зі сторін в арбітражній угоді, повинен бути заявлений під загрозою втрати права за пропуском строку до або в момент подання заперечень по суті позову в залежності від закону держави-учасниці.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Із аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що у господарському суді може бути розглянуто спір і при наявності арбітражної угоди, проте з урахуванням приписів частини 1 статті 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Так, якщо клопотання про припинення провадження у справі було зроблено стороною до подання суду своєї першої заяви щодо суті спору, то таке провадження підлягає припиненню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, крім клопотань про відкладення розгляду справи та витребування доказів у справі, жодних заяв, в тому числі і щодо суті спору, до суду першої інстанції не подавалось.

Судом встановлено, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та витребування доказів у справі не містять пояснень щодо суті даного спору, а є проханням до суду здійснити певні процесуальні дії у відповідності до приписів статей 38, 77 Господарського процесуального кодексу України, а отже вказане клопотання про припинення провадження може бути задоволеним.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України в постанові від 09.10.2013 р. у справі № 910/288/13.

У свою чергу, перевіривши зміст арбітражного застереження, його дійсність, чинність та можливість виконання сторонами суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у даній справі.

Так, судом встановлено, що ухвалою господарського суду міста Києва від 26.06.2014 р. у справі № 910/9273/14, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2014 р., на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинено провадження у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до ПрАТ «Авіалінії «Міжнародні авіалінії України» про визнання частково недійсним договору у вигляді додатку В1.1/02.1.1-23.9-7 до стандартної угоди про наземне обслуговування від січня 2004 року про надання наземного обслуговування літаків, укладеного 01.06.2009 р., в тому числі пункту 14 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014 р. до додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р., якій містить арбітражне застереження.

Згідно з пунктом 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-08/163 від 12.03.2009 р. «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» наявність арбітражної угоди унеможливлює вирішення спору у господарському суді, оскільки сторони домовилися про вирішення спору іншим органом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що спір між сторонами виник відносно послуг, які виникли до дати, з якої сторони вирішили врегулювати відносини між ними Додатковою угодою № 30.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що як відзначив Вищий господарський суд України в постанові від 12.05.2015 р. у справі № 910/11068/13, пункт 15 додаткової угоди № 30 від 27.02.2014 р. відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України стосується строку додаткової угоди, однак арбітражне застереження, викладене у п. 14 цієї додаткової угоди, регулює порядок вирішення спорів, які виникають з договору від 01.06.2009 р.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, а також визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, арбітражна угода укладається між сторонами договору і є підставою для припинення провадження у справі незважаючи на склад учасників судового процесу.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення провадження у справі № 910/11845/14 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з укладенням сторонами арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження в додатку В 1.1/02.1.1-23.9-7 від 01.06.2009 р. до стандартної угоди про наземне обслуговування від січня 2004 року.

У свою чергу, розглядаючи питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Припинити провадження у справі № 910/11845/14.

2. Ухвалу про припинення провадження може бути оскаржено в апеляційному порядку.

3. Копію ухвали направити учасникам судового процесу.

Суддя В.С. Ломака