ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа № 922/1421/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Россолов В.В.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників сторін:

позивача - директор Ханін В.А. (особисто);

відповідача - Терещенко Л.С. (довіреність № 19 від 17.09.2014 р.);

третьої особи - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача (вх. № 3125 Х/1-28) на рішення Господарського суду Харківської області від 14 травня 2015 року у справі № 922/1421/15

за позовом Приватного підприємства фірми "Антей", м. Харків,

до Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Харківська міська рада, м. Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 р. ППФ "Антей" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" про стягнення штрафу в сумі 54609,59 грн. та процентів за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн., з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору №1890165 від 13.09.2012 р. Зазначає, що стягнення штрафу за невиконання умов вказаного договору передбачено п. 10.1 цього договору та стягнення процентів за безпідставне користування грошовими коштами передбачено ст. 536 Цивільного кодексу України.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.04.2015 р. у справі № 922/1421/15 до у часті у справі залучено Харківську міську раду, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі № 922/1421/15 (суддя Т.В. Інте) в задоволенні позову відмовлено повністю, з посиланням на сплив позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу, про застосування якої заявлено відповідачем, та на недоведеність наявності у відповідача обов'язку щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає про помилкове визначення початку перебігу строку позовної давності та довільне трактування на користь відповідача вимог ст. 536 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2015 р. у справі № 922/1421/15 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.07.2015 р.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 30.06.2014 р., у зв'язку з відпусткою судді Камишевої Л.М., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Россолов В.В.

Позивач 22.06.2015 р. за вх. № 9715 надав пояснення до апеляційної скарги, які долучено до матеріалів справи.

Представник відповідача відзиву на апеляційну скаргу позивача не надав, в судовому засіданні 02.07.2015 р. не погодився з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа відзиву на апеляційну скаргу не надала, свого представника в судове засідання 02.07.2015 р. не направила, хоча була належними чином повідомлена про час і місце судового засідання, що підтверджується повідомленням № 647 про вручення 04.06.2015 р. копії ухвали суду від 29.05.2015 р. уповноваженому представнику 3-ї особи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні, дослідивши доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2012 р. між ППФ "Антей" (замовником) та КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" (виконавцем) укладено договір на виконання робіт № 1890165, відповідно до умов якого виконавець (відповідач у справі) зобов'язався виготовити технічний паспорт та оформити "Витяг" з Реєстру прав власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1, площею 270,5 кв.м. (а.с. 18).

В пункті 4.2 договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. сторони визначили вартість робіт з виготовлення технічного паспорту та "Витягу" на зазначені нежитлові приміщення в сумі 1348,38 грн. та попередню оплату в сумі 674,19 грн.

Згідно з п. 6.1, 6.2 вказаного договору на виконання робіт, оплата послуг по договору здійснюється замовником на поточний рахунок виконавця у вигляді 100% попередньої оплати протягом 10-ти банківських днів після отримання рахунку-фактури від виконавця та підтверджується шляхом надання виконавцю копії відповідного платіжного доручення або квитанції.

На виконання п. 6.1, 6.2 договору № 1890165 від 13.09.2012 р. позивач по платіжному дорученню № 199 від 26.09.2012 р. здійснив попередню оплату в сумі 674,19 грн. (а.с. 19) та надав копію цього платіжного доручення виконавцю.

В пункті 7.1 договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. сторони встановили, що відповідач зобов'язаний розпочати виконання робіт протягом доби з моменту підписання договору, надання необхідної документації та за умови виконання позивачем п. 6.1, 6.2 договору.

Відповідно до п. 7.2 договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р., відповідач зобов'язався виконати роботи по договору протягом 30-ти робочих днів при відсутності змін, з правом дострокового виконання. Подовження терміну виконання робіт можливе за згодою сторін з обов'язковим складанням письмового документу, що є невід'ємною частиною цього договору.

В матеріалах справи відсутні докази щодо подовження сторонами терміну виконання робіт по договору № 1890165 від 13.09.2012 р.

Відповідно до п. 8.1 договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р., договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до моменту його остаточного виконання.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач не виконав свої зобов'язання по договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. щодо виготовлення технічного паспорту та оформлення "Витягу" на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1, площею 270,5 кв.м.

Відповідач 12.10.2012 р. направив на адресу позивача лист № 8738, в якому повідомив про неможливість виготовлення технічного паспорту та оформлення "Витягу" на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 79/1, у зв'язку з тим, що оригінал інвентаризаційної справи на приміщення, розташовані по вул. Пушкінській, 79/1, у м. Харкові, знаходиться на розгляді в Юридичному департаменті Харківської міської ради (а.с. 40).

Крім того, 12.10.2012 р. відповідач направив на адресу Юридичного департаменту Харківської міської ради лист № 8738, в якому просив повернути інвентаризаційну справу № 75731 за адресою: вул. Пушкінська, 79/1, оригінал якої згідно запиту № 10619/9-12 від 29.08.12 р. було направлено в Юридичний департамент Харківської міської ради. (а.с. 41).

Позивач звернувся до відповідача з вимогою від 16.01.2013 р. № 16 про повернення попередньої оплати в сумі 674,19 грн., у зв'язку з невиконанням КП "ХМБТІ" зобов'язань по договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. (а.с. 69).

Відповідач 18.01.2013 р. повернув отриману від ППФ "Антей" попередню оплату в сумі 674,19 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача від 18.01.2013 р. (а.с. 66-67).

В пункті 10.1 договору на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. визначено відповідальність сторін за невиконання зобов'язань за цим договором. Зокрема, при невиконанні умов договору, винна сторона сплачує іншій стороні штраф в розмірі попередньої оплати, за кожен день прострочення виконання зобов'язань за цим договором.

Оскільки відповідачем не були виконанні умови договору, позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення з відповідача штрафу за період з 30.10.2012 р. по 18.01.2013 р. в сумі 54609,59 грн. та процентів за безпідставне користування грошовими коштами за період з 26.09.2012 р. по 18.01.2012 р. в сумі 15,79 грн., у задоволенні яких відмовлено Господарським судом Харківської області.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення штрафу за період з 30.10.2012 р. по 18.01.2013 р. в сумі 54609,59 грн., виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного Кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 610 та п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що штраф є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання і носить допоміжний (акцесорний) до основного зобов'язання характер.

При цьому, з огляду на положення ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штраф є фіксованою величиною та обчислюється:

а) у відсотках, які рахуються;

б) від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Позивачем заявлена вимога про стягнення 54609,59 грн. штрафу, нарахованого від вартості попередньої оплати 674,19 грн. за кожен день прострочення виконання зобов'язання з 26.06.2012 р. по 18.01.2013 р. Тобто зазначений розрахунок штрафу не відповідає вимогам ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пеня обчислюється:

а) у відсотках;

б) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання;

в) за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня є змінною величиною й залежить від часу, на який боржник прострочив виконання, а також вона може бути встановлена тільки для забезпечення грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, передбачена сторонами в п. 10.1 договору № 1890165 від 13.09.2012 р. відповідальність за невиконання зобов'язань за цим договором містить ознаки неустойки (пені), визначені в ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки нараховується за кожен день прострочення виконання зобов'язань.

Разом з тим, відповідальність за невиконання зобов'язань, передбачена сторонами в п. 10.1 договору № 1890165 від 13.09.2012 р., суперечить вимогам ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, оскільки предметом вказаного договору є негрошові зобов'язання, а саме: виготовлення технічного паспорту та оформлення "Витягу" на нежитлові приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про порушення справи 12.10.2012 р. з листа № 8738. З вимогою № 16 про повернення попередньої оплати по договору позивач звернувся 16.01.2013 р. Тобто позивач дізнався про порушення свого права.

Але до Господарського суду Харківської області позивач звернувся лише в березні 2015 р.

Згідно ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Таким чином, позивач звернувся до суду після спливу спеціальної позовної давності в один рік, встановленої ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

При цьому, поважність причини пропущення позовної давності у відповідності до вимог ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивачем не доведено. Клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялось.

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафу за період з 30.10.2012 р. по 18.01.2013 р. в сумі 54609,59 грн.

Пунктом 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

У відповідності до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Тобто, проценти, зазначені в ст. 536 Цивільного кодексу України, є платою за користування чужими коштами, в т.ч. безпідставно одержаними, збереженими ст. 1214 Цивільного кодексу України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Тому, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами, кредитор має право звернутися до боржника з позовом про стягнення зазначених процентів за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий Господарський Суд України в п. 6.2 Постанови Пленуму від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого Господарського Суду від 10.07.2014 р. № 6.

Сторонами в договорі на виконання робіт № 1890165 від 13.09.2012 р. не передбачено сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування чужими грошовими коштами в даному випадку також не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 15,79 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 5 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов'язаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні, оскільки доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, жодним чином не доведені.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 14.05.2015 року у справі № 922/1421/15 прийняте у відповідності до матеріалів справи та норм чинного законодавства, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 14 травня 2015 року у справі № 922/1421/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого Господарського Суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складений та підписаний 06.07.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Россолов В.В.