ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 липня 2015 р. Справа № 918/423/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг в сумі 201 217 грн. 76 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : не з'явився.

Від відповідача : не з'явився.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг в сумі 201 217 грн. 76 коп., з яких 10 688 грн. 61 коп. основний борг, 181 959 грн. 95 коп. збитки, 1 465 грн. 70 коп. штраф, 1 298 грн. 90 коп. пеня, 389 грн. 57 коп. 3% річних, 3 814 грн. 98 коп. інфляційні втрати, 1 600 грн. 05 коп. проценти за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою суду від 29.04.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження, справу призначено до слухання на 26.05.2015р.

Ухвалою суду від 26.05.2015р. розгляд справи відкладено на 16.06.2015р..

За клопотанням позивача в порядку ст. 69 ГПК України ухвалою суду від 16.06.2015р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів, розгляд справи відкладено на 02.07.2015р.

Представник позивача в судове засідання 02.07.2015р. не з'явився, проте через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав клопотання про розгляд справи без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (а.с. 148).

Представник відповідача в судові засідання 26.05.2015р., 16.06.2015р. та 02.07.2015р. не зявився, відзиву на позов не подав. Проте, до господарського суду Рівненської області повернулися поштові відправлення, якими відповідачу за адресою: 33028, АДРЕСА_1 було направлено ухвали від 29.04.2015р., 26.05.2015р. та 16.06.2015р. з довідкою відділення підприємства звязку: За закінченням терміну зберігання (а.с.119-121, 128-130, 141-143).

При цьому, під час підготовки справи №918/423/15 до розгляду суддею отримано спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 02.07.2015 р. (а.с. 150), з якого вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2: 33028, АДРЕСА_1. Вищезазначена обставина свідчить про неподання відповідачем органу реєстрації, всупереч пункту 5 частини 1 статті 29 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відомостей про зміну фактичного місцезнаходження. Таким чином, негативні наслідки за вказане порушення покладаються на відповідача - ОСОБА_1 особу-підприємця ОСОБА_2.

Відповідно до частини 1 статті 64 ГПК України суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Суд вбачає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду заяви без участі представників сторін відповідно до статті 75 ГПК України.

В результаті розгляду матеріалів справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

13.09.2011р. Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна" (надалі - лізингодавець) та ОСОБА_1 особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №00003602 (надалі - Договір).

Об'єктом лізингу є транспортний засіб типу VW Polo 1.4 I Вenzin, 2011 року виробництва, шасі № WVWZZZ6RZCY511476, загальною вартістю 18 730,00 доларів США, авансовий платіж складає 2 809,50 доларів США, кількість лізингових платежів складає 60, строк лізингу 60 місяців, лізинговий платіж - 423,11 доларів США.

Відповідно до пункту 6.1. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що становлять невід'ємну частину Договору, для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь лізингодавця лізингові платежі відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину Договору. Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених Договором та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Договором.

Згідно з пунктом 6.4. Загальних комерційних умов, у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами.

Пунктом 6.5. Загальних комерційних умов встановлено, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений лізингодавцем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування), не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

Згідно з пунктом 12.1. Загальних комерційних умов, строк лізингу визначається у Договорі та Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

Згідно з пунктом 12.2. Загальних комерційних умов, строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 12.3. Загальних комерційних умов).

Відповідно до Додатку до Договору «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)», лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунку позивача, в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів у доларах США, відповідно до пунктів 6.3. та 6.3.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу) банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача наявна заборгованість зі сплати наступних платежів за виставленими рахунками-фактурами: рахунок - фактура №00166918 від 03.12.2013 за грудень 2013 року на суму 3 491 грн. 50 коп.; рахунок - фактура №00173037 від 02.01.2014 за січень 2014 року на суму 3 516 грн. 05 коп.; рахунок - фактура №00178953 від 03.02.2014 за лютий 2014 року на суму 3 681 грн. 06 коп. Всього на суму 10 688 грн. 61 коп. (а.с. 33-35).

Відповідно до пункту 8.3. Загальних комерційних умов, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 робочих днів, лізингодавець має право: надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту отримання першої вимоги щодо сплати, лізингодавець надсилає в такий же спосіб другу вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитись від Договору в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1. Договору. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надсилання другої вимоги означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за Договором; якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг"), лізингодавець має право розірвати договір/відмовитися від Договору і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, у тому числі, у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до пункту 12.9. Загальних комерційних умов, у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання Договору, відповідно до пункту 12. Договору, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу лізингодавця впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

У випадках, передбачених пунктами 12.6. та 12.12. Договору, договір вважається розірваним на 10 робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (пункт 12.13. Загальних комерційних умов).

Якщо лізингоодержувач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкта лізингу, лізингодавець має право вилучити об'єкт без попередньої згоди лізингоодержувача. Вилучення об'єкта лізингу здійснюється у всіх випадках дострокового припинення дії Договору. Лізингоодержувач відшкодовує будь-які витрати, понесені лізингодавцем у зв'язку з вилученням об'єкта лізингу (пункти 13.1., 13.2. Загальних комерційних умов).

Згідно з пунктом 13.6. Загальних комерційних умов, якщо лізингодавець не може здійснити свої права на вилучення, як передбачено у цьому пункті, він матиме право на вилучення об'єкту лізингу у лізингоодержувача у примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" надано до суду копії листів-вимог про несплату орендних платежів: перше нагадування про несплату від 05.11.2013р. (а.с. 36), друге надування про несплату від 18.11.2013р. (а.с. 37), треті нагадування про несплату від 04.12.2013р., від 16.12.2013р., від 03.01.2014р., від 16.01.2014р., від 05.02.2014р., від 17.02.2014р. (а.с. 38-43). Між тим, доказів направлення цих вимог - нагадувань про несплату та/або доказів їх отримання відповідачем, позивачем до суду не надано.

Позивачем на адресу відповідача направлено вимогу від 17.02.2014р. № 00003602 про сплату заборгованості за договором, повернення обєкту лізингу та повідомлення про відмову від договору. У даній вимозі позивач повідомляв відповідача про відмову від Договору та вимагав повернути об'єкт лізингу впродовж 10 робочих днів з дня доставки повідомлення відповідачу (а.с. 44-45). Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 особою-підприємцем ОСОБА_2 22.02.2014р. (докази направлення а.с. 46).

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що Договір розірваний з 03.03.2014р.

Відповідно до виконавчого напису нотаріусу від 01.04.2014р., що зареєстрований у реєстрі за №556, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис про повернення лізингоодержувачем на користь лізингодавця об'єкту фінансового лізингу - VW Polo 1.4 I Вenzin, 2011 року виробництва, шасі № WVWZZZ6RZCY511476 (а.с. 47).

Згідно з актом прийому-передачі від 16.04.2014р, об'єкт лізингу повернуто лізингодавцю.

З огляду на вищевикладене позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача 10 688 грн. 61 коп. основний борг, 181 959 грн. 95 коп. збитки, 1 465 грн. 70 коп. штраф, 1 298 грн. 90 коп. пеня, 389 грн. 57 коп., 3% річних, 3 814 грн. 98 коп. інфляційні втрати, 1 600 грн. 05 коп. проценти за користування чужими грошовими коштами.

Розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

В силу ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

З огляду на вищевикладені обставини, норми закону і на те, що суму заборгованості відповідачем не сплачено і не спростовано, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення основного боргу в розмірі 10 688 грн. 61 коп. правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 1 298 грн. 90 коп. пені, суд зазначає наступне.

Нормами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2.1 Умов лізингу передбачено, що нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов'язань за цим договором не обмежується шістьома місяцями, а здійснюється до моменту їх фактичного виконання (виключення з частини 6 статті 232 Господарського кодексу України), тобто у даному випадку сторони погодили термін нарахування штрафних санкцій "до моменту їх фактичного виконання", що, враховуючи вище наведене, не суперечить вимогам чинного законодавства, тому є правомірним висновок місцевого господарського суду щодо відсутні підстав для обмеження періоду нарахування пені шестимісячним строком на підставі частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, судом здійснено розрахунок за періоди з 16.12.2013р. по 03.04.2015р., з 16.01.2014р. по 03.04.2015р. та з 16.02.2014р. по 03.04.2015р., оскільки 15.12.2013р., 15.01.2014р. та 15.02.2014р. - дати, з яких позивач почав нараховувати пеню, згідно з графіком лізингового платежу, що погоджений сторонами, є датами сплати лізингового платежу, відтак, початком нарахування пені визначено перший день порушення цього зобов'язання.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19.12.2011р. у справі № 7/114/10 та від 01.10.2013р. у справі № 11/5005/2290/2012.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови Договору та обставини справи, судом перевірено правильність розрахунку пені, що наданий позивачем, та встановлено, що позивачем пеню нараховано надмірно, правильний розмір пені складає 1 295 грн. 67 коп.

Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 389 грн. 57 коп. та інфляційних втрат у розмірі 3 814 грн. 98 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, судом здійснено розрахунок 3% річних за періоди з 16.12.2013р. по 03.04.2015р., з 16.01.2014р. по 03.04.2015р. та з 16.02.2014р. по 03.04.2015р., оскільки 15.12.2013р., 15.01.2014р. та 15.02.2014р. - дати, з яких позивач почав нараховувати 3% річних, згідно з графіком лізингового платежу, що погоджений сторонами, є датами сплати лізингового платежу, відтак, початком нарахування 3% річних визначено перший день порушення цього зобов'язання.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови Договору та обставини справи, судом перевірено правильність розрахунку 3% річних, що наданий позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 388 грн. 70 коп.

Крім того, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в розмірі 3 814 грн. 98 грн. При цьому, судом встановлено, що позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за періоди з 15.12.2013р. по 03.04.2014р., з 15.01.2014р. по 03.04.2014р. та з 15.02.2014р. по 03.04.2014р. (розрахунок а.с. 11-12). При цьому, судом здійснено розрахунок інфляційних втрат за періоди з 16.12.2013р. до 03.04.2014р., з 16.01.2014р. по 03.04.2014р. та з 16.02.2014р. по 03.04.2014р., оскільки 15.12.2013р., 15.01.2014р. та 15.02.2014р. - дати, з яких позивач почав нараховувати інфляційних втрат, згідно з графіком лізингового платежу, що погоджений сторонами, є датами сплати лізингового платежу, відтак, початком нарахування інфляційних втрат визначено перший день порушення цього зобов'язання.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови Договору та обставини справи, судом перевірено правильність розрахунку інфляційних втрат, що наданий позивачем, при цьому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 284 грн. 18 коп.

Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 1 465 грн. 70 коп. штрафу.

Відповідно до п.п.8.2.2. п.8.2. Договору у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати надіслані позивачем (п.8.3.1. договору: еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу (якщо Позивач вирішить надіслати таку вимогу).

При цьому за умовами п.п.8.3.1. п.8.3. Договору якщо Лізингоодержувач прострочить виплату Лізингового платежу протягом більш ніж на 10 (десяти) робочих днів, Порше Лізинг Україна має право: надіслати Лізингоодержувачу першу платіжну вимогу в письмовій формі. Якщо Лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту отримання першої вимоги, Порше Лізинг Україна надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів із зазначенням нагадування, що після завершення строку здійснення оплати, за умови нездійснення оплати, контракт підлягає розірванню за пунктом 12.6.1. Договору сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що Лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим Договором.

Зі змісту наведених вище пунктів 8.2.2, 8.3 Умов лізингу вбачається, що штрафні санкції, встановлені п.8.2.2 Умов лізингу, підлягають застосуванню до наймача лише у разі фактичного надсилання саме вимоги щодо сплати на адресу наймача та отримання її наймачем.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" надано до суду копії нагадувань про несплату:

- перше нагадування від 05.11.2013р. - штраф 123 грн. 00 коп.;

- друге нагадування від 18.11.2013р. - штраф 164 грн. 34 коп.;

- третє нагадування від 04.12.2013р. - штраф 206 грн. 25 коп.;

- третє нагадування від 16.12.2013р. - штраф 208 грн. 02 коп.;

- третє нагадування від 03.01.2014р. - штраф 207 грн. 75 коп.;

- третє нагадування від 16.01.2014р. - штраф 208 грн. 50 коп.;

- третє нагадування від 05.02.2014р. - штраф 221 грн. 50 коп.;

- третє нагадування від 17.02.2014р. - штраф 222 грн. 00 коп. (а.с. 36-43).

Між тим, доказів направлення цих вимог - нагадувань про несплату та/або доказів їх отримання відповідачем, позивачем до суду не надано. Крім того, позивач не надав до суду ні першого, ні другого нагадувань про несплату лізингових платежів за рахунками-фактурами, які є предметом розгляду даної справи і те, що умовами Договору не передбачено можливості стягнення штрафу за направлення кількох третіх вимог, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1 465 грн. 70 коп. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1 600 грн. 05 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами слід зазначити таке.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Нормами ст. 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Зі змісту укладеного сторонами договору вбачається, що сторони не визначили ані розміру процентів за користування чужими грошовими коштами, ані відповідної формули, за якою позивач здійснюватиме нарахування відповідачеві процентів за користування чужими грошовими коштами. При цьому чинним законодавством не передбачено можливості застосування до договору фінансового лізингу положень про позику, договори лізингу і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні правовідносини, тому застосування до спірних правовідносин положень статті 1048 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України в постанові від 27.12.2010р. по справі № 9/67-38.

З огляду на вище викладені приписи закону суд вважає, що позивач безпідставно нарахував відповідачеві до стягнення 1 600 грн. 05 коп. процентів за користування чужими грошовими коштам, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині слід залишити без задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків в розмірі 181 959 грн. 95 коп., які складаються з витрат за послуги з вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовку процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення обєкту лізингу та витрат, понесених позивачем у зв'язку з необхідністю підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості та представництвом у суді у сумі 44 147 грн. 40 коп. з ПДВ та збитків, які виникли у зв'язку з припиненням дії договору у сумі 137 812 грн. 55 коп. слід зазначити наступне.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Нормами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 ЦК України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006р. у справі №42/266-6/492).

При цьому відповідно до частини 4 статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Однак, позивач не надав доказів про вжиття заходів щодо одержання доходів (упущеної вигоди).

Так, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

Доказів проведення таких дій позивачем до суду не надано.

Отже, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) в розмірі 137 812 грн. 55 коп. є неправомірними і такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача реальних збитків у розмірі 44 147 грн. 40 коп., з посиланням на пункт 8.2.3. Загальних комерційних умов, а саме: витрати позивача за послуги з вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовку процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення об'єкту лізингу, підготовку процесуальних документів, подання позовної заяви та представництва інтересів позивача в суді.

При вирішенні вказаного питання, судом також враховано правову позицію, що викладено у пункті 1. Оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014р. № 01-06/20/2014 про те, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Отже, за результатами розгляду вказаної позовної вимоги, суд дійшов висновку, що витрати, що включені до стягнення, не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків, відповідно до норм чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором лізингу. Отримання позивачем юридично-консультаційних послуг, пов'язаних з представленням інтересів останнього, поверненням заборгованості за договором та об'єкта лізингу, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є його правом.

За результатами аналізу судом правової природи витрат, що включені позивачем до складу реальних збитків, суд дійшов висновку, що вони не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України і статті 225 Господарського кодексу України, з таких обставин, позовна вимога про стягнення реальних збитків у розмірі 44 147 грн. 40 коп. є безпідставною, необґрунтованою, а тому, не підлягає задоволенню.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

За результатами аналізу вищезазначених норм чинного законодавства та всебічного розгляду матеріалів справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 10 688 грн. 61 коп. основної заборгованості, 1 295 грн. 67 пені, 388 грн. 70 коп. 3% річних та 284 грн. 18 коп. інфляційних втрат є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а, відтак, підлягають задоволенню. Решта позовних вимог задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України, судовій збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлялись позовні вимоги в розмірі 201 217 грн. 76 коп., судом позов задоволено частково в розмірі 12 657 грн. 16 коп., відтак на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору в розмірі 253 грн. 14 коп.

Керуючись ст.ст. 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 (33028, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр-т. ОСОБА_4, 1В, офіс В, ) - 10 688 грн. 61 коп. основної заборгованості, 1 295 грн. 67 пені, 388 грн. 70 коп. 3% річних, 284 грн. 18 коп. інфляційних втрат та 253 грн. 14 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення підписане суддею 07 липня 2015р.

Суддя Горплюк А.М.