УХВАЛА

08.07.2015Справа № 910/25289/14

За скаргою Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло»

на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна»

до Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2. Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

про стягнення 529 702, 72 грн.

Головуючий суддя Ломака В.С.

Судді Любченко М.О.

Цюкало Ю.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Джига О.В. за довіреністю № 88 від 08.04.2015 р.;

від відповідача: Короп Ю.П. за довіреністю № 01/07-7 від 01.07.2015 р.;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

від ДВС: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» (далі - відповідач) про стягнення 529 702, 72 грн., в тому числі 435 444, 00 грн. основного боргу, 63 574, 83 грн. інфляційних втрат, 8 374, 84 грн. 3 % річних, 22 309, 05 грн. пені. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 10 594, 06 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору він поставив відповідачу товар, який останнім в порушення взятих на себе зобов'язань не був повністю оплачений, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14 позовні вимоги було задоволено частково; вирішено стягнути з Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» 435 444, 00 грн. основного боргу та 8 708, 88 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення господарського суду міста Києва 24.03.2015 р. видано відповідний наказ № 910/25289/14.

01.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. № 910/25289/15, відповідно до якої він просив суд визначити, що стягнення заборгованості з відповідача має здійснюватись за рахунок коштів міського бюджету міста Києва, які надходять на реєстраційні рахунки відповідача, відкриті у ГУ ДКСУ у м. Києві, крім коштів, які спрямовані на виплату заробітної плати працівникам відповідача та на сплату податків та зборів з цих сум.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.04.2015 р. було задоволено заяву Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14 та змінено порядок виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14 шляхом стягнення з Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення м. Києва «Київміськсвітло» (03680, місто Київ, вулиця Машинобудівна, будинок. 40, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (04080, місто Київ, вулиця Оленівська, будинок 34-А, квартира 22, ) 435 444 (чотириста тридцять п'ять тисяч чотириста сорок чотири) грн. 00 коп. основного боргу та 8708 (вісім тисяч сімсот вісім) грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору, - за рахунок коштів міського бюджету міста Києва, які надходять на реєстраційні рахунки Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» (), відкриті в Головному управлінні державної казначейської служби України в місті Києві, крім коштів, які спрямовані на виплату заробітної плати працівникам Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» () та на сплату податків та зборів з цих сум.

04.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідачем подано скаргу на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14, відповідно до якої він просить:

1) визнати постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєвої Л.Ю. від 14.04.2015 р. ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору такою, що не відповідає Закону України «Про виконавче провадження» та скасувати її;

2) зобов'язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєву Л.Ю. винести постанову у ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 120 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 2 040, 00 грн.

Скарга мотивована тим, що відповідач платіжними дорученнями № 98 від 15.04.2015 р., № 106 від 17.04.2015 р., № 12 від 23.04.2015 р. та № 134 від 06.05.2015 р. самостійно шляхом перерахування відповідних сум безпосередньо на поточні рахунки стягувача погасив борг за вищевказаним судовим рішенням у повному обсязі, проте державний виконавець в порушення ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» постановив стягнути з відповідача 10 % від суми стягнення - 44 415, 29 грн., а не 120 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2015 р. розгляд скарги Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14, призначено на 08.07.2015 р.

У судове засідання 08.07.2015 р. представники третіх осіб та ДВС не з'явились, про час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/1228, 02.06.2006 року «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

У судовому засіданні 08.07.2015 р. від представника відповідача надійшла заява про відмову від вимог скарги, викладених в п. 2 її прохальної частини.

Вирішуючи питання про прийняття відмови скаржника від частини вимог скарги, суд враховує, що згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК і ГПК, якими врегульовано аналогічні питання.

На підставі зазначеного суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст. ст. 22, 80 ГПК України.

Так, приписами ст. 22 ГПК України визначено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Судом встановлено, що заява скаржника, якою він відмовляється від вимог про зобов'язання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєву Л.Ю. винести постанову у ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 120 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, підписана уповноваженою особою.

Оскільки звернення до суду зі скаргою, як і відмова від неї чи її частини, є формою реалізації прав скаржника, його відмова від частини вимог не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та приймається судом, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зумовлює припинення провадження у справі щодо розгляду скарги у відповідній частині, проте як в іншій частині скарга має бути розглянута по суті.

Розглянувши скаргу відповідача на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14, суд дійшов висновку, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Також, згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

В даному випадку на розгляд суду передано вимоги щодо визнання такою, що не відповідає Закону України «Про виконавче провадження» та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєвої Л.Ю. від 14.04.2015 р. ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Розглядаючи зазначені вимоги, суд бере до уваги наступне.

У відповідності із вимогами ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Так, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєвої Л.Ю. від 14.04.2015 р. ВП № 47130745 було вирішено стягнути з боржника виконавчий збір в сумі 44 415, 29 грн., з огляду на те, що боржником не було виконано в добровільному порядку рішення суду в строк до 13.04.2015 р.

Оцінюючи фактичні обставини виконання прийнятого у даній справі судового рішення, суд звертає увагу на те, що державний виконавець при винесенні вказаної постанови не врахував положення ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Факту вчинення відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження заходів примусового виконання рішення не встановлено.

Верховний Суд України в постанові від 28.01.2015 р. № 3-217гс14 відзначив, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач платіжними дорученнями № 98 від 15.04.2015 р. на суму 51 719, 41 грн., № 106 від 17.04.2015 р. на суму 128 035, 30 грн., № 12 від 23.04.2015 р. на суму 8 708, 88 грн. та № 134 від 06.05.2015 р. на суму 255 689, 29 грн. самостійно шляхом перерахування відповідних сум безпосередньо на поточні рахунки стягувача погасив борг за прийнятим у даній справі судовим рішенням.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваної постанови нормам чинного законодавства.

Згідно з п. 9.13. Постанови Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки судом встановлено обґрунтованість поданої скарги, вона підлягає задоволенню частково.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Припинити провадження щодо розгляду скарги Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14 в частині вимог про зобов'язання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєвої Л.Ю. винести постанову у ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 120 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

2. Скаргу Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення міста Києва «Київміськсвітло» на дії Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2015 р. у справі № 910/25289/14, - задовольнити.

3. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві Лебедєвої Л.Ю. від 14.04.2015 р. ВП № 47130745 про стягнення з боржника виконавчого збору.

4. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.С. Ломака

Судді М.О. Любченко

Ю.В. Цюкало