РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015Справа №910/13306/15

за позовом Приватного Акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 21 970,04 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Юхименко С.Ю. (дов.№583 від 04.03.2015)

від відповідача: Ліповуз Д.І. (дов.№01/340-55 від 02.01.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 21 970,04 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2015 порушено провадження у справі №910/13306/15 та призначено її до розгляду на 18.06.2015 року.

12.06.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду від 26.05.2015 року.

У судовому засіданні 18.06.2015 представник позивача надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи та усні пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов, наданому під час судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

16.08.2012 між Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова група" (страховик) та Заварзіною Ларисою Олексіївною (страхувальник) укладено договір №К110/000/12/000251 добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Nissan", державний номер ВМ4330АХ.

Відповідно до відомості №9235345 про дорожньо-транспортну пригоду, 23.07.2013 на дорозі М-03 Київ-Харків-Довжанський відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Nissan", державний номер ВМ4330АХ, під керуванням Заварзіна Є.В. транспортним засобом марки «Renault», державний номер ВМ4324АЕ під керуванням Доброхліб С.В. та транспортним засобом марки "КАМАЗ4308", державний номер АЕ2246СВ, під керуванням Бродовий А.В.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Доброхліб С.В. Правил дорожнього руху України, якого постановою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.08.2013 у справі №542/1647/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.07.2013 страхувальник звернувся до позивача із заявою-повідомленням про настання страхового випадку та 23.08.2013 на виплату страхового відшкодування за договором №К110/000/12/000251 від 16.08.2012, у якій просив виплату страхового відшкодування здійснити на його картковий рахунок.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки "Nissan", державний номер ВМ4330АХ визначена позивачем на підставі Звіту від 07.08.2013 у розмірі 28014,05 грн.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі вказаного Звіту із ремонтною калькуляцією Audatex та зазначений у страховому акті №КАСКО/110/000/13/0066 від 03.10.2013 у розмірі 22480,04 грн.

Позивач, на виконання умов договору №К110/000/12/000251 від 16.08.2012 та відповідно до заяви страхувальника виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 22480,04 грн. на картковий рахунок у АБ «Укргазбанк», що підтверджується платіжним дорученням №1826 від 06.10.2013 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія Доброхліб С.В., який керував транспортним засобом марки «Renault», державний номер ВМ4324АЕ, на момент скоєння ДТП застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (відповідач у справі) за полісом №АВ/3665714.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому позивач звернувся 27.03.2015 до відповідача із претензією вих.№1229/7 на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу.

У листі-відповіді №12/1680 від 29.04.2015 обгрунтовуючи відсутність підстав для задоволення претензії відповідач зазначає на пропущення позивачем строку для подання такої заяви, зважаючи на ст.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", що визначає одну з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування неподання протягом одного року відповідної заяви з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.08.2013 у справі №542/1647/13-п встановлено вину Доброхліб С.В. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки «Renault», державний номер ВМ4324АЕ.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Доброхліб С.В., який керував транспортним засобом марки «Renault», державний номер ВМ4324АЕ, застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (відповідач у справі) за полісом №АВ/3665714.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Nissan", державний номер ВМ4330АХ.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова група" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №К110/000/12/000251 від 16.08.2012 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Доброхліб С.В., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №К110/000/12/000251 від 16.08.2012 та заяви страхувальника, виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 22480,04 грн. на картковий рахунок у АБ «Укргазбанк», що підтверджується платіжним дорученням №1826 від 06.10.2013 року.

Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування відповідач зауважує, що претензія позивачем направлена після встановленого ст.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" річного строку, у зв'язку із чим підстав для задоволення даної претензії відповідач не вбачає.

Однак, суд не приймає посилання відповідача на недотримання позивачем вимог п.1 ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шляхом неповідомлення протягом року про настання страхового випадку, оскільки в даному випадку спірні регресні правовідносини між страховими компаніями не регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вказаною статтею встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не слід ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Зі змісту наведених правових норм не вбачається обов'язку позивача звертатись до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. Відповідно до зазначених законодавчих приписів позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

До того ж, рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначає, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі №3-165гс14, яка є обов'язковою для застосування у силу положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АВ/3665714, виданим Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", передбачено франшизу у розмірі 510,00 грн., відповідно до інформації МТСБУ, яка вирахувана позивачем із заявленої до стягнення у межах даного позову суми страхового відшкодування. Із наданої відповідачем копії даного полісу вбачається, що ним передбачено франшизу у розмірі 500,00 грн., проте позивачем вирахувана франшиза саме у розмірі 510,00 грн.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного Акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 21 970,04 грн.- задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, 26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного Акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, місто Київ, вулиця Фрунзе, 40; ідентифікаційний код 206026881) 21970 (двадцять одну тисячу дев'ятсот сімдесят) гривень 04 копійки сплаченого страхового відшкодування та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок витрат зі сплати судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 18.06.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 23.06.2015 року

Суддя К.В. Полякова