РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2015Справа №910/11987/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс"-ГУВ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренерджі"

про стягнення заборгованості в розмірі 172 226,11 грн.

Суддя О.С. Комарова

У засіданні брали участь:

від позивача: Губський О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 07 липня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс"-ГУВ, 08 травня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. № 104 від 07.05.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренерджі", про стягнення заборгованості в розмірі 172 226,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як постачальник, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором постачання світлих нафтопродуктів № 27-1 від 27.01.2015 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки в повному обсязі не здійснив поставку оплаченого замовником товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою суду від 13.05.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/11987/15 та призначено розгляд справи на 09.06.2015 року.

Через відділ діловодства суду 03.06.2015 року від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 13.05.2015 року, які було долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 09.06.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача 09.06.2015 року в судове засідання не з'явився, вимог ухвали не виконав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2015 року розгляд справи відкладено, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, на 07.07.2015 року.

В судовому засіданні 07.07.2015 року представником позивача було надано письмові пояснення, які було судом долучено до матеріалів справи, а також довідку, якою позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача перед ним в сумі, зазначеній в позовній заяві.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2015 року між позивачем (надалі - замовник або покупець) та відповідачем (далі по тексту - постачальник або продавець) (разом - сторони) було укладено договір постачання світлих нафтопродуктів № 27-1(належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати та оплатити нафтопродукти, в подальшому товар у відповідності до умов договору та/або додаткових угод до нього.

Відповідно до п. 3.1 Договору відвантаження товару постачальником здійснюється партіями у кількості та асортименті на підставі заявки покупця та/або підписаної сторонами додаткової угоди.

Умовами п. 3.3 передбачено, що постачальник на підставі поданої покупцем заявки, оформлює рахунок-фактури за ціною на товар на день його виставлення та пред'являє цей рахунок-фактуру на оплату покупцю. При цьому заявка покупця вважається як оферта в межах цього договору, а виставлення постачальником рахунок-фактура як акцепт.

З положень п. 3.4 випливає, що поставка здійснюється постачальником протягом 2 (двох) робочих днів з моменту подачі покупцем відповідної заявки.

Як вбачається з п. 4.2 покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого постачальником рахунку протягом поточного банківського дня, тобто дня виставленого рахунку, що відповідає даті рахунку, або відповідно до умов, передбачених пунктом 4.2.1.

Пунктом 4.2.1 передбачено, що оплата товару покупцем здійснюється протягом двох календарних днів з дати отримання рахунку на оплату товару.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору покупець сплатив вартість товару на загальну суму 537 119,16 грн. зазначеного в заявці, яку було виставлено постачальником, при цьому, позивач вказує, що постачальник лише частково здійснив поставку оплаченого йому покупцем товару на суму 391 701,66 грн., а відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за Договором в розмірі 145 417,50грн.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов'язання по Договору щодо оплати товару.

Оцінивши в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч.1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 27 січня 2015 року між сторонами укладено договір постачання № 27-1, за п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати та оплатити нафтопродукти, в подальшому товар у відповідності до умов договору та/або додаткових угод до нього.

З положень п. 3.4 випливає, що поставка здійснюється постачальником протягом 2 (двох) робочих днів з моменту подачі покупцем відповідної заявки.

Як вбачається з п. 4.2 покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого постачальником рахунку протягом поточного банківського дня, тобто дня виставленого рахунку, що відповідає даті рахунку, або відповідно до умов, передбачених пунктом 4.2.1, яким визначено, що оплата товару покупцем здійснюється протягом двох календарних днів з дати отримання рахунку на оплату товару.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору позивач оплатив вартість товару відповідно до виставленої постачальником заявки № 29/1 від 23.02.2015 року та рахунку-фактури № 23/02/15-31 від 23.02.2015 року на загальну суму 537 119,16 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4606 від 24.02.2015 року (належним чином засвідчені копії перелічених документів містяться в матеріалах справи).

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за Договором постачальник належним чином не виконав, в передбаченому Договором порядку та строк, отриманих грошових коштів відповідно до платіжного доручення № 4606 від 24.02.2015 року поставив товар лише частково на суму 391 701,66 грн., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість за Договором перед покупцем в розмірі 145 417,50 грн., що і стало підставами заявленої позовної заяви.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано наявність заборгованості за Договором, а також те, що останній частково погасив заборгованість, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з постачальника на користь покупця грошових коштів за недопоставлений товар в розмірі 145 417,50 грн. (з розрахунку - 537 119,16грн. /сплачений товар/ - 391 701,66 грн. /частково поставлений товар/).

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до 8.2. Договору, у разі порушення строків відвантаження товару, постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від вартості невідвантаженого в строк товару.

Нормами ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до позиції Вищого господарського суду України, викладеній в п.1.9 Постанови Пленуму від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи факт прострочення відповідачем оплати вартості отриманого за Договором товару, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з покупця на користь продавця в межах 182 днів прострочення суми пені в розмірі 10 517,87 грн. за порушення терміну оплати продукції.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, Господарський суд міста Києва, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 585,65 грн. та інфляційних втрат в розмірі 15 705,09 грн.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренерджі" (ЄДРЮОФОП 39444063, адреса: 04128, м.Київ, ВУЛИЦЯ СТЕЦЕНКА, 19, будинок 1/2, нежиле приміщення 5), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс"-ГУВ (ЄДРЮОФОП 21454946, адреса: 04060, м.Київ, ВУЛ. ВАВІЛОВИХ, будинок 9), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - 145 417,50 грн. (сто сорок п'ять тисяч чотириста сімнадцять гривень 50 копійок), пені - 10 517,87 грн.(десять тисяч п'ятсот сімнадцять гривень 87 копійок), 3% річних - 585,65 грн. (п'ятсот вісімдесят п'ять гривень 65 копійок), інфляційні втрати - 15 705,09 грн. п'ятнадцять тисяч сімсот п'ять гривень 09 копійок) та судовий збір - 3 444,52 грн. (три тисячі чотириста сорок чотири гривні 52 копійки). Видати наказ.

3. Копію рішення направити відповідачу у справі № 910/11987/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 13.07.2015 року.

Суддя О.С. Комарова