РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015Справа №910/5091/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (вул. Марії Раскової, 11, офіс 2, м. Київ, 02660)

до Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» (вул. Герцена, 10, м. Київ, 04050)

про відшкодування 25 486,73 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Глоба В.В. - представник, довіреність б/н від 31.12.14 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» про стягнення в порядку регресу збитків в сумі 25 486,73 грн., виплачених страховиком в якості страхового відшкодування страхувальнику на підставі договору добровільного страхування, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів №2978 від 12.08.13 р., внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність котрої застрахована відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова», виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів №2978 від 12.08.13 р. страхове відшкодування власнику автомобіля внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 1191 Цивільного кодексу України в межах виплаченого відшкодування набуто право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

При цьому, згідно умов договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.14 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед», позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.15 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/5091/15-г та призначено справу до розгляду на 07.04.15 р.

07.04.15 р. судове засідання з розгляду даної справи не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. розгляд справи було відкладено на 29.04.15 р.

До початку судового засідання 29.04.15 р. через відділ діловодства (канцелярія) позивачем подано до Господарського суду міста Києва клопотання №104-тек/15 від 03.04.15 р., в якій просив суд приєднати до матеріалів справи витребувані судом документи. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 29.04.15 р. відповідачем подано до Господарського суду міста Києва відзив без номеру та дати, в якій останній, посилаючись на додані позивачем до позову платіжні доручення №№ 15713, 15833 на загальну суму 16 991,16 грн., твердить, що позивач не має право вимагати відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі більшому, ніж 16 991,16 грн.. Відзив на позов долучено судом до матеріалів справи.

У судове засідання 29.04.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 29.04.15 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 29.04.15 р. відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №103.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 06.03.15 р. та від 17.04.15 р., позивачем надано в повному обсязі, відповідачем не надано.

Заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 29.04.15 р. від сторін до суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладені у пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні 29.04.15 р. представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 29.04.15 р. повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 29.04.15 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та просив суд позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

12 серпня 2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (страховик за Договором страхування) та Єлізаровою Оленою Миколаївною (страхувальник за Договором страхування) укладено договір добровільного страхування, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів №2978 програма «Комплекс» (один транспортний засіб) (надалі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України та пов'язані з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням до нього; відшкодуванням страхувальником та/або експлуатантом заподіяної ним шкоди життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок експлуатації застрахованого транспортного засобу; життям, здоров'ям і працездатністю застрахованих осіб.

Застрахований транспортний засіб: Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, 2007 року випуску (пункт 1 Спеціальної частини Договору страхування).

Строк дії Договору страхування: з 13.08.2013р. по 12.08.2014р. (пункт 5 Спеціальної частини Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п.1.20 розділу 2 загальної частини Договору страхування страховий випадок визначений як передбачена Договором подія, яка фактично відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування (страхову виплату) страхувальнику, вигодонабувачу, потерпілому, застрахованій особі або їх спадкоємцям.

Згідно первинної довідки від 10.12.13 р. та розширеної довідки №9317681 про дорожньо-транспортну пригоду, сформовані відділом ДАІ з обслуговування Оболонського району РУГУ МВС України в м. Києві, копії яких наявні в матеріалах справи, 10.12.13 р. в м. Києві по вул. Куренівська, 2-Б, відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, під керуванням власника Єлізарової Олени Миколаївни, та транспортного засобу марки Skoda Fabia, державний реєстраційний номер АА4749НЕ, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Оптіма Лізинг», під керуванням водія Шевченка Антона Олександровича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Нова» автомобіль марки Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 частини 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком

11.12.13 р. страхувальник - Єлізарова Олена Миколаївна звернулась до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» із заявою про виплату страхового відшкодування, шляхом здійснення страхової виплати на рахунок СТО (копія заяви залучена до матеріалів справи).

Відповідно до п. 8.2. Загальної частини Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється одним із способів, визначених підпунктом 8.2.1. цієї частини договору, або їх поєднанням, а саме: шляхом виплати грошових коштів, особам які є вигодонабувачами, згідно з цим договором наступним чином: протягом 15 робочих днів з дня підписання страхового акту страховик виплачує 80% страхового відшкодування; або протягом 15 робочих днів після отримання страховиком у повному обсязі документів, що підтверджують фактичне проведення відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу (акт прийому-передачі транспортного засобу після надання СТО послуг з ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості СТО, що засвідчує повноту виконання, оплату, якість надання послуг і гарантійні зобов'язання, та страхувальником; документ, що підтверджує оплату робіт; рахунок-фактура СТО (за наявності) страховик здійснює виплату решти суми страхового відшкодування, обчисленої з витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу. При цьому загальний розмір страхового відшкодування за цим страховим випадком не може перевищувати суми, обчисленої на підставі документів, використаних при початковому визначенні вартості відновлювального ремонту; та/або шляхом оплати відповідному автомагазину, станції технічного обслуговування тощо вартості запасних частин, матеріалів, робіт, необхідних для відновлення застрахованого транспортного засобу після настання страхового випадку. Для цього страхувальник або його уповноважений представник зобов'язаний надати страховику відповідну письмову заяву. Ці виплати здійснюються у строки, погоджені з особами, які надають запчастини (матеріали), виконують роботи (послуги), пов'язані з відновленням пошкодженого застрахованого транспортного засобу. При цьому така виплата може бути проведена тільки за умови, якщо попередньо із страховиком було узгоджено у письмовій формі вибір автомагазину, станції технічного обслуговування тощо для ремонту застрахованого транспортного засобу.

Так, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, була визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Автолайф центр», згідно рахунку №С000018045 від 11.12.13 р. якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу склала 25 486,73 грн. (копію рахунку залучено до матеріалів справи).

Згідно до статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Пунктом 1.23. Загальної частини Договору страхування визначено, що франшиза - це частина збитків страхувальника, що не відшкодовується страховиком згідно з договором. При настанні кожного страхового випадку застосовується безумовна франшиза, тобто частина збитків страхувальника, що встановлена за договором в абсолютному грошовому розмірі або у відсотках від страхової суми, та яка при здійснення виплати страхового відшкодування завжди вираховується із суми збитку.

Відповідно до умов пункту 2.1. Спеціальної частини Договору страхування франшиза за ризиком «ДТП» становить 0,00% від страхової суми 440 000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» складено страховий акт №98 від 31.01.14 р. (остаточний), відповідно до якого вищевказана подія (ДТП) кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату на рахунок СТО страхового відшкодування в сумі 25 486,73 грн., що становить різницю між визначеною у рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Автолайф центр» №С000018045 від 11.12.13 р. вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 25 486,73 грн. та франшизою за Договором страхування - 0,00 грн. (копію страхового акту залучено до матеріалів справи).

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 25 486,73 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» на розрахунковий рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автолайф центр», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №15713 від 31.01.14 р. на суму 8 495,58 грн., №15833 від 10.02.14 р. на суму 8 495,58 грн. та №15944 від 18.02.14 р. на суму 8 495,57 грн., всього 25 496,73 грн.

Заперечень щодо факту та розміру виплати страхового відшкодування за Договором страхування № 2978 від 12.08.13 р., а також перебування отриманих автомобілем Porsche Cayenne S державний реєстраційний номер АА5535ІМ пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 10 грудня 2013 р., відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в сумі 25 486,73 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Єлізаровій Олені Миколаївні, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, на розрахунковий рахунок СТО - Товариству з обмеженою відповідальністю «Автолайф центр», яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих Вищим господарським судом України за результатами перегляду справ даної категорії справ (постанови ВГСУ від 23.08.2011р. у справі №42/92, від 07.08.2012р. у справі №2/22, від 01.03.2011р. у справі №47/372), звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність страхового акту Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» №98 від 31.01.14 р. та рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Автолайф центр» №С000018045 від 11.12.13 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 07.03.14 р. у справі №756/133/14-п встановлено, що 10.12.13 р. в м. Києві по вул. Куренівська, 2-Б, водій Шевченко Антон Олександрович, керуючи автомобілем марки Skoda Fabia, державний реєстраційний номер АА4749НЕ, не врахував дорожньої обстановки, стану дорожнього покриття та не дотримався безпечної дистанції, чим порушив пункт 13.1. Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення з автомобілем Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, та внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою громадянина Шевченка Антона Олександровича визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у страховика за Договором страхування - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Skoda Fabia, державний реєстраційний номер АА4749НЕ.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно пункту 9 частини 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 10.12.13 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Skoda Fabia, державний реєстраційний номер АА4749НЕ, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Лізинг» у Приватному акціонерному товаристві «Просто-Страхування» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ №2297802 (надалі - Поліс) з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0,00 грн.; забезпечений транспортний засіб Skoda Fabia, державний реєстраційний номер АА4749НЕ; діючий Поліс станом на 10.12.13 р.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Окрім цього, судом згідно матеріалів справи встановлено, що 02 січня 2014 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (первісний кредитор, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (новий кредитор, покупець) укладено Договір купівлі-продажу боргових зобов'язань, згідно якого продавець продає (переуступає) покупцю права на регресні вимоги (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такі вимоги та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Згідно п. 3.3. Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 04.01.14 р. права, що переходять до покупця за регресними вимогами у зв'язку з продажем регресних справ (договори страхування, страхові акти, заяви про настання страхового випадку та на виплату страхового відшкодування, довідки ДАІ, платіжні доручення, рішення судів, висновки товарознавців, а також будь-які інші документи, пов'язані з регрес ними вимогами, включаючи, зокрема, документи, що підтверджують розмір заборгованості): з урахуванням положень статті 3, покупець набуває усі права вимоги за регрес ними вимогами, що є дійсними на дату підписання договору, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій та будь-які інші платежі; право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за регрес ними вимогами з дати підписання.

В подальшому, 06 травня 2014 р. Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (первісний кредитор, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (новий кредитор, покупець) укладено Додаткову угоду №5 до Додатку №1 до Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань, згідно якої сторони погодили внести зміни в додаток №1 до укладеного договору та доповнити перелік регрес них справ регресною справою №Ц-4119 від 23.12.13 р. щодо застрахованого за Договором страхування №2978 від 12.08.13 р. автомобіля Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ, власником якого є Єлізарова О.М., та право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Просто-Страхування», як до особи, відповідальної за заподіяну 10.12.13 р. винуватцем ДТП шкоду.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У відповідності до положень ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Таким чином, внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у зобов'язанні, внаслідок чого первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов'язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому, зміст зобов'язання, тобто обсяг прав та обов'язків його сторін залишається незмінним, а отже до нового кредитора переходять весь обсяг прав первісного кредитора, якщо інше не передбачено договором або законом. Обсяг прав, які передаються у випадку відступлення (сума заборгованості, право на стягнення штрафних санкцій тощо) визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора.

Пунктом 4.1. Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.14 р. встановлено, що на підтвердження факту передачі регресних вимог, в момент укладення цього договору продавець зобов'язується передати покупцю регресні вимоги. Передача регрес них справ (з усіма документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту прийому-передачі регрес них справ сторонами цього договору.

На виконання Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.14 р. та згідно Додаткової угоди №5 до Додатку №1 до Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» 06.05.14 р. складено та підписано акт приймання-передачі регресних справ до Додаткової угоди, згідно якого продавець (первісний кредитор) передає, а покупець (новий кредитор) приймає регресну справу №Ц-4119 від 23.12.13 р. щодо застрахованого за Договором страхування №2978 від 12.08.13 р. автомобіля Porsche Cayenne S, державний реєстраційний номер АА5535ІМ.

Таким чином, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» отримало право вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право, з метою досудового врегулювання спору 08.07.14 р. позивач звернувся до відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування (в порядку регресу), в якій просив останнього здійснити грошове відшкодування у розмірі 24 486,73 грн. (копія заяви залучена до матеріалів справи). Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №7479, зазначену вимогу відповідач отримав 21.07.14 р., проте доказів надання відповідачем обґрунтованої відповіді або задоволення вимоги позивача матеріали справи не містять та суду не подано.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Нормою ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ №2297802, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, та те, що умовами Полісу ліміт відповідальності страховика визначений в розмірі 50 000,00 грн., а франшиза визначена в розмірі 0,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить 25 486,73 грн.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування та/або Полісу та/або Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 25 486,73 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання відповідача як на підставу заперечень проти позовних вимог на невідповідність заявленої до стягнення в порядку регресу суми страхового відшкодування в розмірі 25486,73 грн. приписам ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 1191 Цивільного кодексу України як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем копіями платіжних доручень № 15713 від 31.01.14 р. на суму 8495,58 грн., № 15833 від 10.02.14 р. на суму 8495,58 грн. та № 15944 від 18.02.15 р. на суму 8495,57 грн., всього на загальну суму 25486,73 грн.. Тобто позивачем до стягнення в порядку регресу заявлена сума в межах понесених фактичних затрат страховика.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002, ст. ст. 1, 6, 8, 9, 16, 18, 20, 25 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 6, 12, 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 202, 509, 510, 512-517, 519, 626, 993, 981, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» (04050, м. Київ, вул. Герцена, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, буд. 11, офіс 2, ) 25 486,73 грн. (двадцять п'ять тисяч чотириста вісімдесят шість гривень сімдесят три копійки) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 03 липня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон