ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року Справа № 9/412
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддів :Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,
за участю представників:
позивача-не з'явились,
відповідача органу державної виконавчої служби-не з'явились, -не з'явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області
на ухвалу та постановугосподарського суду Запорізької області від 18.02.2015 Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015
у справі№9/412
за позовомУправління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області
до за участюТОВ "Агрофірма імені Орджонікідзе" ВДВС Краматорського міського управління юстиції Донецької області
про стягнення 1065,98 грн. заборгованості
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.02.2015 (суддя Зінченко Н.Г.), винесеною на підставі ст.ст.119,120 ГПК України та залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 (судді: Гетьман Р.А., Бородіна Л.І., Лакіза В.В.), відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку пред'явлення до виконання наказу господарського суду Донецької області №9/412 від 06.11.2001 та про видачу дублікату цього наказу.

Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області (далі - Управління) у поданій касаційній скарзі просить ухвалу та постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.193 ГК України та ст.ст.33,65,119,120 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що обов'язок доказування втрати наказу покладено на ВДВС Краматорського міського управління юстиції Донецької області, яким було втрачено наказ під час виконавчого провадження та не надано жодного пояснення та документів, витребуваних судом, а чинний ГПК України не надає суду права відмовити у задоволенні заяви про видачу дублікату наказу з мотивів її необґрунтованості. На думку позивача, судами не створено всіх необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи та недостатнього вчинення дій щодо витребування документів від органу ДВС. Заявник також вказує на те, що виконавче провадження не було закінчено ВДВС Краматорського міського управління юстиції, а виконавчий документ не був повернутий стягувачу, що обумовлює відсутність права на повторне пред'явлення наказу до примусового виконання.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані ухвала та постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням господарського суду Донецької області від 06.11.2001 у справі №9/412 стягнуто з ТОВ "Агрофірма імені Орджонікідзе" на користь Дзержинського міського Пенсійного фонду України заборгованість в сумі 1065,98 грн. зі зверненням стягнення на майно боржника.

19.11.2001р. на виконання рішення господарського суду Донецької області від 06.11.2001р. у справі №9/412 видано відповідний наказ. Вказано, що наказ може бути пред'явлений в банк або судовому виконавцю до 06.02.2002р.

06.01.2002р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу №9/412, виданого 06.11.2001р. господарським судом Донецької області.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області звернулось листом №3907/08 від 17.06.2014 до начальника відділу Державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції, в якому просило повідомити Управління про причини неможливості здійснення ознайомлення із станом реалізації виконавчого провадження з примусового виконання наказу №9/412 від 06.11.2001 щодо стягнення з ТОВ "Агрофірма імені Орджонікідзе" заборгованості зі сплати регресних вимог у сумі 1065,98 грн. та з'ясувати обставини перебування у відділі ДВС Краматорського МУЮ наказу, виданого 06.11.2001р. господарським судом Донецької області.

На вказаний лист начальником відділу Головного управління юстиції у Донецькій області Краматорського МУЮ було надано відповідь №4-8-4890/21315 від 02.10.2014, згідно якої станом на теперішній час згідно даних ЄДРВП, виконавче провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду Донецької області №9/412 від 06.11.2001 про стягнення з ТОВ "Агрофірма імені Орджонікідзе" на користь УПФУ у м. Дзержинську боргів на примусовому виконанні у відділі ДВС не перебуває.

01.04.2014р. позивач, посилаючись на вищенаведені обставини та на те, що станом на 01.02.2014р. заборгованість ТОВ "Агрофірма імені Орджонікідзе" зі сплати регресних вимог в розмірі 1065,98 грн. залишилася непогашеною, звернувся до господарського суду із заявою про видачу дублікату судового наказу та поновлення строку пред'явлення його до виконання.

Згідно з ч.2 ст.119 ГПК України у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено.

Згідно зі ст.21 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час видачі наказу господарського суду Донецької області від 06.11.2001 №9/412) накази арбітражних судів можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох місяців.

Наказ господарського суду Донецької області від 06.11.2001 №9/412 був пред'явлений до примусового виконання в межах строків, встановлених чинним на той час законодавством, оскільки постановою ВДВС Краматорського МУЮ від 06.01.2002 було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №9/412 від 06.11.2001.

Статтею 22 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час винесення наказу господарського суду Донецької області від 06.11.2001 №9/412) передбачено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред'явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що пред'явленням наказу господарського суду Донецької області від 06.11.2001р. №9/412 до примусового виконання до ВДВС Краматорського МУЮ строки його пред'явлення до примусового виконання перервалися з 06.01.2002р., тобто з моменту винесення постанови ВДВС Краматорського МУЮ від 06.01.2002 про відкриття виконавчого провадження.

Зважаючи на викладене та з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів закінчення виконавчого провадження примусового виконання наказу від 06.11.2001р. №9/412, що не заперечується скаржником, колегія суддів вважає необґрунтованою та безпредметною заяву стягувачу про поновлення строку пред'явлення наказу до виконання, оскільки наявне переривання цього строку переконливо свідчить як про відсутність його пропуску стягувачем починаючи з 06.01.2002р., так і про відсутність підстав для поновлення строку, фактично не пропущеного стягувачем. Адже, належним підтвердженням недоведеності пропуску строку пред'явлення наказу суду до виконання є факт винесення постанови ВДВС Краматорського МУЮ від 06.01.2002 про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, вміщений в оскаржуваній ухвалі висновок суду першої інстанції про сплив строку пред'явлення до примусового виконання наказу суду, недоведеність поважних причин пропуску такого строку та відсутність підстав для його поновлення є передчасним та не відповідає фактичним обставинам справи.

Разом з тим, з врахуванням того, що вказаний висновок не призвів до прийняття неправильної по суті ухвали, само по собі допущене судом помилкове застосування ст.119 ГПК України не може бути достатньою підставою для її скасування.

Стосовно відмови місцевого господарського у задоволенні заяви про видачу дублікату наказу касаційна інстанція зазначає наступне.

Порядок видачі дублікату судового наказу передбачений ст.120 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання. Про видачу дубліката наказу виноситься ухвала. До заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані: довідка установи банку, державного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу; при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено. За видачу стягувачу дубліката судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

При цьому, процесуальний закон чітко пов'язує видачу дублікату судового наказу зі строком, що встановлений для пред'явлення наказу до виконання, а саме до закінчення перебігу цього строку.

З урахуванням змісту норми ст.120 ГПК України, апеляційний суд правильно зазначив, що вирішення питання щодо видачі дубліката наказу насамперед залежить від надання заявником доказів, які підтверджують про втрату наказу та вичерпно визначені цією нормою.

Однак, всупереч ст.33 ГПК України стягувачем (заявником) надано не було суду довідки про втрату наказу, як того вимагає ст.120 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать змісту ст.120 ГПК України, твердження скаржника про необхідність покладання обов'язку доказування втрати наказу на ВДВС Краматорського міського управління юстиції Донецької області, а також про те, що чинний ГПК України не наділяє господарський суд правом відмовити у задоволенні заяви про видачу дублікату наказу з мотивів її необґрунтованості. Крім того, суд відмовив стягувачу у видачі дублікату наказу з підстав недоведеності втрати наказу, а не з мотивів необґрунтованості поданої заяви.

Водночас, касаційна інстанція не може прийняти до уваги доводи заявника щодо відсутності створення судами всіх необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи та недостатнього вчинення ними дій щодо витребування документів від органу ДВС, передбачених ст.65 ГПК України, оскільки, по-перше, вчинення судом першої інстанції відповідних дій є його правом, а не обов'язком. По-друге, невиконання учасником судового процесу вимог господарського суду не звільняє стягувача від обов'язку долучення до поданої заяви довідки про втрату наказу, який (обов'язок) встановлено імперативними вимогами ч.3 ст.120 ГПК України.

Отже, заявником не доведено, за яких обставин та в результаті дій яких осіб (стягувача, органу ДВС, поштової установи чи інших осіб) втрачено наказ господарського суду, що підлягав примусовому виконанню.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу у задоволенні заяви про видачу дублікату судового наказу та поновлення пропущеного строку для пред'явлення його до виконання.

Зважаючи на наведене, касаційна інстанція не вбачає підстав для скасування оскаржуваних ухвали та постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111,11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 18.02.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 у справі №9/412 залишити без змін, а касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Дзержинську Донецької області - без задоволення.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун