ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р.Справа № 922/3059/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Сіліній М.Г.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування" м. Краматорськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю :

Представник позивача - не з"явився;

Представник відповідача - Прокопченко С.В., довіреність б/н від 03.06.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Краматорський завод важкого верстатобудування" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про визнання недійсним Договору поставки №480-14/1 від 15 серпня 2014 року укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс". В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що під час перевірки податковими органами відповідача, встановлено відсутність необхідних умов для його господарської діяльності. Отже, реальність фінансово- господарської діяльності ТОВ "Торгівельно-будівельний Альянс" під сумнівом. Відтак, виконання спірного договору у подальшому негативно вплине на майнові права позивача, а сам Договір породжує не ті правові наслідки, на які розраховував позивач під час його укладення. Замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, є підставою вважати спірний договір недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2015 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/3059/15 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03 червня 2015 року.

Ухвалою суду від 03.06.2015 року розгляд справи було відкладено на 15 червня 2015 року.

Через канцелярію суду 15.06.2015 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№24365) з документами для їх долучення до матеріалів справи.

Надані документи були досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.06.2015 року було оголошено перерву до 07 липня 2015 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України.

Представник позивача в призначене судове засідання не з'явився, документів, про причини неявки суд не повідомив. Додаткових заяв, клопотань та документів в обгрунтування своєї правової позиції не надав.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.07.2015 року та у відзиві на позовну заяву (вх.№24365) проти позову заперечував. Заперечення вмотивовані тим, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сторонами у відповідності до ст. 180 ГК України досягнуто згоди щодо істотних умов договору поставки, який підписаний та скріплений печатками підприємств. Відповідачем належним чином виконанні умови договору, а саме постачальник передав товар у власність покупця, а покупець прийняв без будь-яких зауважень цей товар. Стосовно нібито отриманої позивачем податкової інформації про сумнівність провадження відповідачем реальної фінансово-господарської діяльності відповідач вказав, що жодних належних та допустимих доказів позивачем на підтвердження цього факту не надано,а ТОВ «ТБА» є сумлінним платником податків, повноцінним суб'єктом господарської діяльності, знаходиться на обліку як платник податків, зборів (обов'язкових платежів) в ДПІ Московського району м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області та на час розгляду справи зареєстровано в реєстрі платників ПДВ.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

15 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Краматорський завод важкого верстатобудування" (покупець) було укладено Договір поставки № 480-14/1, відповідно до п. 1.1. якого відповідач зобов'язався поставити, а ПАТ «КЗВВ» прийняти та оплатити визначений специфікацією товар.

Вартість товару, що підлягала поставці встановлена у Специфікації, що невід'ємною частиною договору - Додатком № 1, і складала 8 498 303,47 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Відповідно до Специфікації Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" зобов'язане було поставити наступний товар - система управління з ЧПУ к верстату мод.1А670.Ф3, система управління з ЧПУ к верстату мод.16136.Ф2, система управління з ЧПУ к верстату мод.1К675.Ф3, конвеєр до верстата мод.1А665.Ф3. Строк поставки відповідно до умов Специфікації 4 (чотири) місяці з дати підписання Специфікації, тобто до 15.12.2014 року.

Відповідно до п. 11.1. Договору № 480-14/1 строк дії Договору встановлено до 31.12.2015 року.

Зазначений Договір підписаний уповноваженими представниками та скріплений відтисками печаток юридичних осіб.

На виконання умов Договору № 480-14/1 від 15.08.2014 року, Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" 24.12.2014 року та 25.12.2014 року було здійснено поставку визначеного Договором товару. Даний факт підтверджується наданими Позивачем доказами, а саме - видатковою накладною №70 від 24.12.2014 року, видатковою накладною № 77 від 24.12.2014 року, видатковою накладною № 79 від 25.12.2014 року, видатковою накладною № 80 від 25.12.2014 року, прибутковим ордером № 128 від 26.12.2014 року, прибутковим ордером № 129 від 26.12.2014 року, прибутковим ордером № 130 від 26.12.2014 року, прибутковим ордером № 131 від 26.12.2014 року.

Також одночасно із поставкою Товару відповідач надав позивачу відповідні рахунки на оплату товару, а саме: рахунок № 70 від 24.12.2014 року, рахунок № 77 від 24.12.2014 року, рахунок № 79 від 25.12.2014 року, рахунок № 80 від 25.12.2014 року.

Відповідно до п. 2.6. Договору поставки № 480-14/1 оплата за Товар здійснюється на умовах та у строки, визначені у Специфікаціях.

Згідно п. 6 Специфікації до Договору визначено, що оплата здійснюється протягом 60 днів з дати поставки.

Як зазначив позивач, отримання товару за Договором поставки № 480-14/1 від 15.08.2014 р. та його використання у виробництві викликало зміни у структурі активів та зобов'язань, а також потягло за собою реальні зміни майнового стану підприємства позивача.

Звертаючись з позовом до суду позивач вказував на те, що до Публічного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування" дійшла інформація, що під час перевірки податковими органами відповідача, встановлено відсутність необхідних умов для його господарської діяльності. Отже, реальність фінансово - господарської діяльності ТОВ "Торгівельно-будівельний Альянс" під сумнівом.

Також позивач вказує на те, що зазначені вище обставини можуть суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та автоматично призвести до його порушення, тому позивач не має наміру продовжувати господарські відносини з відповідачем, у зв'язку із чим просить суд визнати недійсним Договір поставки №480-14/1 від 15 серпня 2014 року укладеного між Публічним акціонерним товариством "Краматорський завод важкого верстатобудування" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Проаналізувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, серед яких вказано правочини і договори, визначено статтею 11 ЦК України.

У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення ЦК України узгоджуються з положеннями ч.1 ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, господарський договір може бути визнаний недійсним за наявності двох умов: перша - це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга - це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Така правова позиція суду відповідає п.7 та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, позивач в силу викладеного та відповідно ст. 4-3 та ст. ст. 33, 34 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобов'язаний довести за допомогою належних та допустимих доказів факт порушення спірними правочинами його, позивача, прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що умови Договору поставки №480-14/1 від 15 серпня 2014 року укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" були погоджені сторонами, договір підписаний належними представниками сторін та скріплений печатками обох сторін договору.

Крім того, судом встановлено, що Сторонами виконувалися, що свідчить про відповідність наслідків його укладення інтересам позивача та відповідача.

Позивач у позовній заяві посилається на ст. ст. 203, 215 Ц України, але не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 ЦК України). Чинне законодавство не містить такої підстави для визнання недійсним договору, як припущення про можливе порушення законодавства.

В силу принципу змагальності сторін суд не вправі виходити за межі своєї компетенції та за позивача наводити правове обґрунтування позовних вимог, а потім давати їм правову оцінку як суд. Відтак, в даному разі позовні вимоги не містять під собою правових підстав, що в свою чергу є підставою для відмови від позову.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Оскільки сторонами при укладанні Договору поставки №480-14/1 від 15 серпня 2014 року було досягнуто всіх істотних умов договору, а обставини, на які посилається позивач в обґрунтування свого позову, не доведені та не надано доказів в підтвердження факту недійсності спірного правочину, суд визнав позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування" безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 49, 5465, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 09.07.2015 р.

Суддя Т.С. Денисюк