РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа №910/9898/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про визнання частини договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Мунька О.М. - за довіреністю від 31.12.2014р.;

від відповідача: Давиденко Ю.К. - за довіреністю від 05.01.2015р.

В судовому засіданні 17 червня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17 квітня 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інкомстрах" (позивач) надійшла позовна заява до Моторного (транспортного) страхового бюро України (відповідач) про визнання Розділу 5 Договору про співробітництво № 108 від 28.12.2012 року недійсним з дати його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний розділ договору є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач із позовом не погодився і звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав у його задоволенні просив відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/9898/15-г. Розгляд справи призначено на 03.06.2015р.

В судовому засіданні 20.04.2015р. по справі було оголошено перерву до 17.06.2015 року.

02 червня 2015 року через канцелярію до суду від позивача надійшла заява б/н від 26 травня 2015 року про зміну предмету позову, яка не була прийнята до розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати недійсним Розділ 5 Договору про співробітництво № 108 від 28.12.2012 року з дати укладення вказаного правочину. В обґрунтування зазначив, що п.п. 5.1., 5.2. спірного розділу договору суперечать відповідно п. 51.9. ст. 51, п.п. ґ) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», крім того, п.п. 5.3.-5.6. цього ж розділу договору передбачають права і обов'язки сторін, які не передбачені зазначеним законом.

В заяві про зміну предмету позову позивач просить, як заявлено у первісному позові, визнати недійсним Розділ 5 Договору про співробітництво № 108 від 28.12.2012 року з дати укладення правочину, а також визнати недійсним та скасувати рішення Координаційної ради МТСБУ № 5.1, оформлене протоколом № 32/2012 від 26.12.2015 року. При цьому, позивачем було зазначено, що в результаті прийняття оскаржуваного рішення останній позбавлений можливості отримати залишок гарантійного внеску з Фонду захисту потерпілих.

Отже, позовна вимога про скасування рішення Координаційної ради МТСБУ № 5.1 по суті є додатковою вимогою з додатковими обставинами в її обґрунтування, що є одночасною зміною предмету та підстав позову.

В судовому засіданні від позивача надійшла заява б/н від 17.06.2015 року про уточнення позовних вимог, у якій останній просить виправити описку допущену в заяві б/н від 26 травня 2015 року про зміну предмету позову, замість «рішення Координаційної ради МТСБУ № 5.1., оформлене протоколом № 32/2012 від 26.12.2015 року» по тексту заяви правильним читати «рішення Координаційної ради МТСБУ № 5.1., оформлене протоколом № 32/2012 від 26.12.2012 року».

03.06.2015 року в судовому засіданні представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про об'єднання справ № 910/9898/15-г та № 910/7630/15-г (знаходиться в провадженні судді Демидова В.О.) в одне провадження під головуванням судді Демидова В.О., яке було відхилено судом з урахуванням наступного.

Згідно з п. 3.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Таким чином, об'єднання в одне провадження кількох справ є правом судді, в провадженні якого знаходяться вказані справи. З огляду на те, що справа № 910/7630/15-г знаходиться в провадженні судді Демидова В.О. підстави для об'єднання зазначеної справи і справи № 910/9898/15-г в одне провадження у суду відсутні.

В судовому засіданні від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/7630/15-г, яке було відхилено з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Відповідно до пункту 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу", пов'язаною з даною справою є така справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч.ч. 2-4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Проте, відповідачем не доведено неможливість розгляду справи № 910/9898/15-г до розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/7630/15-г.

17 червня 2015 року в судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про залучення третіх осіб (потерпілих осіб, яким було виплачено страхове відшкодування на підставі пп. ґ) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за рахунок коштів позивача), у задоволенні якого було відмовлено, оскільки в межах спору по справі не вирішуються питання про права та обов'язки вказаних осіб.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 року між Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - бюро) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інкомстрах» (надалі - Страховик) (разом - сторони) було укладено Договір про співпрацю № 108 між МТСБУ та страховиком у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є співробітництво сторін у сфері організації та провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування.

Позивач стверджує, що оспорюваний Розділ 5 Договору про співробітництво № 108 від 28.12.2012 року є недійсним з дати укладення вказаного правочину на підставі ч. 1, 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв'язку з тим, що п.п. 5.1., 5.2. зазначеного розділу договору суперечать п. 51.9. ст. 51, пп. ґ) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно, крім того, п.п. 5.3.-5.6. цього ж розділу договору передбачають права і обов'язки сторін, які не передбачені зазначеним законом.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що, що укладеним сторонами у справі договором про співпрацю від 28.12.2012 № 108, а саме п. 5.1 ст. 5 вказаного договору визначене право відповідача прийняти рішення про повернення гарантійного внеску шляхом врегулювання страхових випадків у разі, якщо за страховиком після припинення членства в МТСБУ наявні неврегульовані події, що мають ознаки страхових випадків. МТСБУ, реалізуючи таке право, діє від імені та за рахунок гарантійного внеску такого страховика (п. 5.2 ст. 5 Договору про співпрацю). За доводами відповідача здійснення МТСБУ виплат за страховими випадками за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених страховиком, який припинив членство у МТСБУ, але відносно якого не здійснюється процедура ліквідації/банкрутства, є виконанням МТСБУ перед таким страховиком своїх повноважень за Договором про співпрацю.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, 28.12.2012 року між сторонами було укладено Договір про співпрацю № 108 між МТСБУ та страховиком у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є співробітництво сторін у сфері організації та провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування.

Відповідно до п. 5.1. Договору, у разі припинення членства страховика в бюро та наявності не врегульованих страховиком подій, що мають ознаки страхових випадків за його внутрішніми договорами страхування, дирекція бюро має право прийняти рішення про повернення страховику залишку гарантійного внеску у фонді захисту потерпілих шляхом врегулювання таких подій.

Для здійснення повернення гарантійного внеску шляхом врегулювання подій, що мають ознаки страхових випадків за укладеними страховиком внутрішніми договорами страхування, бюро від імені страховика та за рахунок його гарантійного внеску у фонді захисту потерпілих має повноваження приймати та опрацьовувати повідомлення про страхові випадки, заяви на виплату страхового відшкодування, рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування, сплачувати страхове відшкодування (п. 5.2. Договору).

Пунктами 5.3.-5.6. Договору закріплено права відповідача для виконання повноважень, зазначених у пункті 5.2. Договору.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даного спору суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.06.2015 року у справі № 910/7630/15-г, встановлено, що 07.03.2001 позивача внесено до Державного реєстру фінансових установ. В подальшому, а саме 03.03.2011 позивач отримав ліцензію на здійснення страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із вимогами п. 39.1 ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач набув статусу асоційованого члена Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Протягом перебування у статусі асоційованого члена МТСБУ позивачем на виконання вимог абз. 3 п. 51.1 ст. 51 Закону здійснювалося перерахування премій за внутрішніми договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а одночасно із вступом у МТСБУ сплачено гарантійний внесок.

Гарантійний внесок та премії, сплачені позивачем, використовувалися відповідачем у справі як джерела формування фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах. 04.02.2014 позивач був позбавлений членства у МТСБУ.

Відповідно до п. 51.9. ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ. У разі якщо стосовно страховика здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства, а також у разі його ліквідації зазначені кошти не підлягають поверненню.

Згідно з п.п. ґ) п. 41.1. ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до п. 3.12.2 Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо -транспортних пригодах у разі, якщо страховик не врегулював усі відомі йому події, що мають ознаки страхових випадків за його внутрішніми договорами страхування, а саме: не прийняв рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у такій виплаті чи не виконав усі рішення про виплату страхового відшкодування за такими договорами, строк повернення чергової частини залишку гарантійних внесків розпочинається не раніше дати отримання Бюро документального підтвердження повного врегулювання таких подій. За відсутності такого підтвердження повернення залишку гарантійного внеску здійснюється протягом останнього місяця строку, встановленого Законом для такого повернення. Дострокове повернення залишку гарантійного внеску можливе на підставі договору зі страховиком шляхом врегулювання подій, що мають ознаки страхових випадків за внутрішніми договорами страхування такого страховика.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.06.2015 року у справі № 910/7630/15-г, встановлено, що у період часу після позбавлення позивача членства у МТСБУ, останнім здійснювалися виплати страхових відшкодувань за заявами про здійснення страхового відшкодування за внутрішніми договорами ПрАТ «Страхова компанія «Інкомстрах» за рахунок коштів останнього у Фонді захисту потерпілих на загальну суму 2 260 362,52 грн. Станом на 06.04.2015 неврегульованими залишилася 451 вимога потерпілих.

Здійснення МТСБУ дій, пов'язаних з виплатами за страховими випадками за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених ПрАТ «Страхова компанія «Інкомстрах», яке припинило членство у МТСБУ, але до якого не застосована процедура ліквідації або банкрутства, відповідає положенням договору про співпрацю та Закону.

МТСБУ було дотримано норми законодавства при врегулюванні відносин, які виникають з приводу подій, які мають ознаки страхових випадків, прийнятті рішень і здійсненні страхового відшкодування за рахунок гарантійного внеску страховика у фонді захисту потерпілих.

У відповідності до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що здійснення МТСБУ виплат за страховими випадками за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених страховиком, який припинив членство у МТСБУ, але до якого не застосована процедура ліквідації або банкрутства, відповідає положенням Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" положення Розділу 5 Договору про співробітництво № 108 від 28.12.2012 року, якими закріплено повернення гарантійного внеску страховика шляхом врегулювання страхових випадків, не суперечать вимогам Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.07.2015р.

Суддя Цюкало Ю.В.