ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.07.2015 Справа № 905/88/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М.,

при секретарі судового засідання Фроловій Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовною заявою: прокурора міста Маріуполя в інтересах держави в особі

позивача: регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області, м. Харків

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ», м. Маріуполь

про внесення змін до договору

Представники сторін:

Прокурор: Горгуль Н.В. за посвідченням № 016182 від 12.04.2013р.

Від позивача: Топорков Д.В. за довіреністю № 17 від 01.07.2015 року

Від відповідача: Горячева А.Г. за довіреністю № 287 від 20.04.2015 року

Прокурор міста Маріуполя звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про внесення змін до договору оренди від 17.06.2003 року № 1055/03, щодо збільшення розміру орендної плати за період з 20.09.2011 року по 17.06.2013 року у зв'язку зі зміною методики розрахунку орендної плати та орендної ставки Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 р. №961 та відмовою відповідача укласти відповідний договір про внесення змін у позасудовому порядку.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що рішенням господарського суду Донецької області від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012 за позовом відповідача укладено додаткову угоду № 5 до договору № 1055/03 від 13.06.2013 року, визначено строк дії договору з 17.06.2003 року по 17.06.2016 року, а також розмір ставки орендної плати на рівні 20% від вартості основних засобів та нематеріальних активів, отже договірні стосунки сторін вже приведено у відповідність із Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 р. №961; з 18.06.2013 року діє оновлений розмір орендної плати, а тому повторне його визначення та перегляд умов договору, що вже були предметом судового розгляду, є неприпустимим. Подання позову про укладання додаткової угоди № 6 є спробою перегляду рішення суду по справі № 5006/37/152пн/2012 та вважає, що зміни до договору можуть встановлюватися лише на майбутнє, а не за минулий період.

В своїх запереченнях на відзив відповідача позивач вказує на те, що надіслання ним на адресу відповідача вимоги про внесення змін до розглядуваного договору не є спробою перегляду рішення суду від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012, адже у цій вимозі та проекті договору про внесення змін № 6 визначено інший період, на який мають бути встановлені нові умови, що не співпадають із періодом, який був предметом судового розгляду по зазначеній судовій справі. З моменту внесення змін до договору означеним рішенням суду, відповідач продовжував виконувати свої зобов'язання за старою ставкою орендної плати (4%) та вказує на намагання відповідача створити штучні умови за для спливу строку дії договору оренди та уникнення свого обов'язку зі сплати орендної плати за новою, визначеною рішенням суду від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012, ставкою (20%). Зволікання відповідача із виконанням зазначеного рішення суду стали приводом для внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою кваліфікацією частини 1 ст. 382 КК України.

В судовому засіданні 01.07.2015 року прокурор надав додаткові пояснення по справі, на підтвердження позиції, викладеної у позові. Зокрема зазначив, що п. 3.5. Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23 серпня 2000 р. N 1774, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2000 р. за N 931/5152 імперативно встановлює обов'язковість внесення змін до договору з огляду на прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 14.09.2011р. №961, якою внесено зміни до Методики розрахунку орендної плати.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.07.2015 року проти задоволення позову заперечував, надав заяву про застосування строків позовної давності, з урахуванням того, що постанова Кабінету Міністрів України набула чинності 20.09.2011 року, отже прокурор чи позивач мали право звернутися до суду із розглядуваним позовом лише до 20.09.2014 року. Також через канцелярію суду надав додаткові матеріали, що було витребувано судом ухвалою від 16.06.2015 року.

Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

Перед початком розгляду справи по суті прокурор та представники сторін були ознайомлені з правами та обов'язками, передбаченими ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених в процесі розгляду справи, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

17.06.2003р. позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди № 1055/03, згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного підприємства «Азовський судноремонтний завод», склад і вартість якого визначено відповідно до акту оцінки (додаток 3), протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства. Зазначений пункт договору в перебігу строку дії договору неодноразово змінювався у зв'язку зі зміною складу майна, що входило до об'єкту оренди.

Факт передання майна в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 17.06.2003р.

Відповідно до п. 3.1 договору (в редакції договору №3 від 30.09.2009р.) орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 зі змінами та доповненнями і становить без ПДВ за вересень (базовий) місяць 2009 року - 315203,92 гривень.

За змістом п. 3.4 договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики їх розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Договір укладено на строк з 17.06.2003р. по 17.06.2013р.

Умови цього договору зберігають силу протягом всього терміну цього договору, в тому числі у випадках, коли після його укладання законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань (п. 10.2 договору).

Зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за згодою сторін. Зміни та доповнення, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншій стороні (п. 10.3 договору).

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 24.04.2014р., укладено датою прийняття цього рішення додаткову угоду № 5 до договору № 1055/03 від 17.06.2003 року, згідно якою встановлено використання при визначенні орендної плати ставки 20%, встановлено обов'язок орендаря провести незалежну оцінку вартості основних засобів та нематеріальних активів, сплатити різницю між сплаченою орендною платою та орендною платою, визначеною за новою ставкою за період з 18.06.2013 року до дня затвердження результатів оцінки, продовжено строк дії договору до 17.06.2016 року, викладено п. 10.2. договору у новій редакції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 р. №961, яка набула чинності 20.09.2011р., внесені, серед іншого, зміни до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (надалі Методика), за якими замість існуючої до цього формули «Опл = Вз х Сор.ц,» запроваджену таку Опл = (Воз + Внм) х Сор.ц /100, де Воз - вартість основних засобів за незалежною оцінкою на час оцінки об'єкта оренди, гривень; Внм - вартість нематеріальних активів за незалежною оцінкою на час оцінки об'єкта оренди, гривень Також значення Сор.ц (орендна ставка) для цілісних майнових комплексів державних підприємств морського транспорту збільшене з 4% до 20%.

Листом №11-06-05-08926 від 22.08.2014р. позивач звернувся до відповідача з вимогою в порядку п. 3.4 договору оренди від 17.06.2003р. про внесення змін до договору, у зв'язку із внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011р. № 961 до Методики та з огляду на прийняття Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», та надіслав відповідний проект договору №6 про внесення змін до договору оренди шляхом його доповнення та викладення п.п. 3.1, 3.9 договору в редакції запропонованого позивачем договору №6 про внесення змін.

Доданий до проекту договору про внесення змін проект Розрахунку орендної плати передбачає відображення означених змін до методики визначення розміру орендних платежів із використанням у формулах розрахунку відомостей про оцінку вартості об'єкту оренди станом на 30.11.2004р. та встановлення (збільшення) розміру орендної плати за серпень 2011р. - 1570421,87 гривень з подальшим щомісячним інфляційним коригуванням розміру орендної плати починаючи з жовтня 2011 року.

Листом №3Д-1367 від 26.08.2014р. відповідач відмовився від внесення змін до договору в редакції, визначеній позивачем у договорі про внесення змін №6.

За таких обставин, прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі позивача з розглядуваним позовом та просить змінити договір оренди від 17.06.2003р. №1055/03 шляхом викладення п. 3.1. договору в редакції Договору № 6 про внесення змін до договору оренди від 17.06.2003 року № 1055/03, а також доповнення його пунктом 3.9 та текстом наступного змісту:

« 1. Річна орендна ставка за використання цілісного майнового комплексу з 20.09.2011р. по 17.06.2013 року встановлюється на рівні 20% від вартості орендованого цілісного майнового комплексу. Відповідні зміни відображаються у розрахунку орендної плати, що є невід'ємною і складовою частиною Договору оренди.

2. Пункт 3.1. Розділу 3 «Орендна плата» доповнити текстом наступного змісту:

«Орендна плата з 20 вересня 2011р. по 17 червня 2013 року включно визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 (зі змінами), і становить за базовий місяць - серпень 2011 року - 1570421,87 грн. Відповідні зміни відображені у розрахунку орендної плати, що є Додатком №5 до договору оренди від 17.06.2003р. №1055/03.

Орендна плата за вересень 2011 року складає 809848,35 грн (розрахунок наведено у додатку №5 до договору оренди від 17.06.2003р. №1055/03).

Орендна плата за жовтень 2011 року визначається шляхом корегування орендної плати за базовий місяць (серпень 2011р.) на індекси інфляції за вересень 2011р., жовтень 2011р.».

3. Розділ 3 «Орендна палата» доповнити п. 3.9, викладеним у наступній редакції:

« 3.9. Різниця по сплаті орендної плати за період з 20.09.2011р. по 17.06.2013р. включно, яка складає 25263951,82 гривень (розрахунок наведено у додатку № 6 до договору оренди № 1055/03 від 17.06.2003 року.) та виникла внаслідок зміни орендної ставки, сплачується Орендарем протягом місяця після підписання Договору про внесення змін №6».

4. Договір про внесення змін №6 набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками Сторін та скріплення підписів печатками, є невід'ємною частиною Договору та укладений в 2-х (двох) примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу, один примірник призначається для Орендаря, другий примірник призначається для Орендодавця.

5. Розрахунок орендної плати викласти у Додатку №5 та у Додатку № 6 до договору оренди № 1055/03 від 17.06.2003р., які є його невід'ємною частиною та додаються до Договору про внесення змін №6».

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги прокурора до відповідача такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 632 Цивільного Кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно приписів ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Аналогічні приписи містить норма ст. 286 Господарського кодексу України, відповідно до якої орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін; розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до п. 3.4. договору оренди від 17.06.2003 року розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Водночас, згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що внесення змін до договору оренди від 17.06.2003 року можливе за умови належного доведення позивачем факту виникнення обставин, з якими закон та/або договір пов'язує можливість та обов'язковість внесення таких змін.

Так, в обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011р. №961 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. №629, від 04.10.1995 №786» збільшено орендну ставку за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств морського транспорту до 20%.

Оскільки відповідно до п. 3.1 договору орендна плата за договором визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України, а умовами п. 3.4 договору сторони погодили перегляд орендної плати на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, прокурор вимагає встановлення в договорі розміру орендної плати, який би відповідав змінам, внесеним до цієї Методики постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011 №961.

За змістом п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» спори про внесення змін до договору оренди (найму) у зв'язку із запровадженням нових тарифів, ставок орендної плати (в т. ч. внесенням змін до відповідних методик) мають вирішуватися з урахуванням вимог приписів статті 632 ЦК України та частини другої статті 21 Закону «Про оренду державного та комунального майна», згідно з якими розмір орендної плати в договорі встановлюється за домовленістю сторін і може бути змінено за погодженням сторін або у випадках та на умовах, встановлених законом. У вирішенні відповідних спорів необхідно з'ясовувати, чи погоджувалися сторонами при укладенні договору оренди умови щодо перегляду орендної плати, в тому числі з підстави внесення змін до методики розрахунку орендної плати. Відповідний перегляд орендної плати є обґрунтованим, якщо господарський суд встановить факт погодження сторонами при укладенні договору оренди такої підстави перегляду орендної плати, як внесення змін до методики розрахунку орендної плати.

З огляду на вищевикладене, судом вбачається підставним сам факт звернення позивача до відповідача з ініціативою про внесення змін до договору оренди від 17.06.2003р. № 1055/03 у зв'язку зі зміною ставки орендної плати.

Водночас, дослідивши зміст проекту договору №6 про внесення змін до договору оренди від 16.07.2003р. № 1055/03, суд приходить до висновку про недоведеність прокурором правомірності звернення позивача до відповідача саме із запропонованою редакцією змін та недоведеність виникнення у відповідача обов'язку прийняти таку пропозицію позивача, з огляду на що вбачається такою, що не підлягає задоволенню, вимога позивача про примусову зміну умов договору в редакції, запропонованій позивачем в договорі № 6 про внесення змін.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на імперативність приписів Методики, згідно якої договори оренди мають бути приведені у відповідність із нею за період з дати набрання зміненою Методикою чинності, з огляду на що у розглядуваних змінах до договору оренди позивачем ініційовано перегляд ставки орендної плати, та, відповідно, і розміру орендної плати починаючи з 20.09.2011р.

Надаючи запропонованим позивачем змінам в цій частині належну юридичну оцінку, суд приходить до висновку, що вони не відповідають вимогам закону, а, отже, не можуть бути ані прийняті відповідачем, ані запроваджені рішенням суду у межах розглядуваної справи.

Як вбачається зі змісту Постанови Кабінету Міністрів України №961 від 14.09.2011р., якою змінено Методику, вона не містить посилань на розповсюдження своєї дії на правовідносини, що виникли до її прийняття.

Таким чином, наведені положення Методики підлягають застосуванню виключно до правовідносин, що виникли після набрання нею чинності, тобто з 20.09.2011р.

Як вбачається з наданої позивачем інформації про стан надходження орендної плати за договором від 17.06.2003р, станом як на час ініціювання внесення запропонованих змін до договору оренди, так і на час розгляду справи, зобов'язання відповідача, що існували в період з 20.09.2011 року по 17.06.2013 року, були виконані. На підтвердження цього до матеріалів справи надана відповідна довідка відповідача.

Отже, пропозиція позивача про встановлення для відповідача обов'язку із внесення орендної плати за період починаючи з 20.09.2011р. по 17.06.2013 року, із покладенням на нього обов'язку здійснити доплату різниці, що утвориться внаслідок набрання чинності таких змін, є свідченням намагання позивача переглянути розмір орендної плати за період, за який зобов'язання відповідача з внесення орендної плати є такими, що виконані.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, з огляду на те, що належною правовою підставою для внесення відповідачем орендної плати є відповідний договір оренди із змінами до нього, а безпосередньо Методика розрахунку орендної плати такою підставою не є, то виконання відповідачем своїх зобов'язань в розмірі, визначеному угодою сторін, є свідченням виконання відповідачем своїх зобов'язань належним чином, внаслідок чого зобов'язання щодо внесення орендної плати за період з вересня 2011 року по червень 2013 року припинилися.

Наведене зумовлює висновки суду про невідповідність запропонованої позивачем редакції змін до договору оренди від 17.06.2003р. положенням ст. 632 Цивільного кодексу в частині, що забороняє змінювати ціну в договорі після його виконання, а, отже, і про відсутність у відповідача обов'язку укласти договір № 6 про внесення змін на запропонованих позивачем умовах, а саме з 20.09.2011 року, з урахуванням того, що з 18.06.2013 року рішенням господарського суду Донецької області від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012, що набрало законної сили, вже запроваджено збільшений розмір орендної плати у зв'язку зі збільшенням орендної ставки до 20%.

Крім того, як вбачається зі змісту запропонованих позивачем змін до договору оренди, позивачем обраховано розмір орендної плати за новою формулою розрахунку орендної плати, запровадженою Кабінетом Міністрів України в постанові № 961 від 14.09.2011р, а саме Опл = (В оз + В нм) х С ор.ц/100 де Опл - розмір річної орендної плати, грн.; В оз - вартість основних засобів за незалежною оцінкою на час оцінки об'єкта оренди, гривень; В нм - вартість нематеріальних активів за незалежною оцінкою на час оцінки об'єкта оренди, гривень; Сор.ц - орендна ставка за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств, визначена згідно з додатком 1 до постанови КМУ.

Із цієї формули вбачається, що для обрахунку розміру орендної плати має використовуватися вартість основних засобів та вартість нематеріальних активів, що визначена саме як наслідок проведення незалежної оцінки.

Позивачем для розрахунку розміру орендної плати використано акти оцінки станом на 30.11.2004 року та станом на 31.03.2009 року, водночас згідно п. 8 Методики результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки. При цьому суду не надано доказів на підтвердження того, що їх чинність встановлена строком, що перевищує 6 місяців від дати його складання, як це передбачено п. 8 Методики.

Враховуючи те, що позивачем ініціюється новий розрахунок розміру орендної плати, який з огляду на наведені вище положення законодавства здійснюється виходячи із даних незалежної оцінки об'єкту оренди, використання для такого розрахунку даних звітів про оцінку, які втратили чинність, вбачається судом неправомірним.

Висновки суду про відмову у задоволенні позову ґрунтуються, в тому числі, і на положеннях ч. 4 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якої умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом), законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря. Аналогічне положення закріплено і в п. 2 ст. 284 Господарського кодексу України та відтворені в п. 10.2 розглядуваного договору оренди від 17.06.2003 року.

У п. 1 запропонованого позивачем договору про внесення змін №6 розмір річної орендної ставки встановлюється на рівні 20% від вартості орендованого ЦМК, у той час як договором оренди від 17.06.2003р. передбачена ставка у 4%.

Таким чином, умови договору про внесення змін №6, на укладанні якого наполягає прокурор, фактично передбачають збільшення розміру орендної плати за даним договором, у зв'язку з чим погіршують становище відповідача як орендаря, що є неможливим з огляду на імперативні вимоги ч. 4 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відмовляючи у задоволені позову, суд також керується принципом справедливості, який в межах розглядуваного позову також узгоджується із встановленою сторонами в договорі гарантією недопущення погіршення становища орендаря в перебігу строку дії договору. При цьому під такими гарантіями слід розуміти неможливість в тому числі такої зміни умов договору, що може поставити орендаря у вкрай невигідне, несправедливе становище, порівняного із тим, яке існувало на момент виникнення договірних стосунків.

При цьому можливість перегляду розміру орендної плати у зв'язку із зміною методики її розрахунку в перебігу первісного строку дії договору із збільшенням ставки орендної плати з 4% до 20% сприймається судом, як дискримінаційне та несправедливе, адже орендар на час прийняття рішення не мав можливості усвідомлювати зміну умов договору на такому рівні.

Зміна державою умов господарювання із використання орендованого державного майна фактично в односторонньому порядку у спосіб прийняття нових ставок для розрахунку орендної плати, в даному випадку, запроваджених Постановою КМ України № 961 від 14.09.2011р, що за логікою прокурора та позивача встановлює обов'язковість внесення на цій підставі відповідних змін у триваючі договори оренди в частині розміру орендної плати, може в даному випадку кваліфікуватися як порушення права орендаря на мирне володіння своїм майном та порушення частини першої протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, бо мирне володіння майном особою, що перебуває в статусі орендаря, передбачає його право на вільне, свідоме прийняття запропонованих йому умов оренди, та його справедливе очікування на те, що в перебігу обумовленого договором строку його умови не можуть змінитися у бік погіршення для нього на не прогнозованому рівні.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Донецької області від 13.06.2013 року по справі № 5005/37/152пн/2012 укладено договір про внесення змін до розглядуваного договору оренди, яким, зокрема, запроваджено нову ставку, що використовується для обрахунку розміру орендної плати на рівні 20% на період з 18.06.2013 року. Водночас в даному випадку застосування нових показників для визначення розміру орендної плати вбачається виправданим, адже строк договору, що добіг кінця, продовжується за рішенням суду на новий термін та є справедливим застосування на цей новий строк оренди нових ставок орендної плати, що встановлені згадуваною Постановою Кабінету Міністрів України, що є чинною станом на час прийняття судом зазначеного рішення.

Не відповідало б ознакам справедливості і рішення суду про задоволення позову прокурора ще й тому, що позивач вперше звернувся до відповідача із пропозицією про внесення розглядуваних змін до договору оренди 22.08.2014 року, тобто майже через три роки після набрання чинності Постановою КМ України №961 від 14.09.2011р. Таке зволікання з боку позивача щодо ініціювання внесення змін до договору не може бути підставою для покладення на відповідача усіх негативних наслідків такого зволікання, що полягають у фактично штучному формуванні суми заборгованості з орендної плати, оскільки протягом 2011-2014 року відповідач заборгованості з внесення орендної плати не мав.

Звернення позивача із вимогою про внесення змін до договору у розумний строк від дати набрання чинності зазначеною постановою Кабінету Міністрів України дало б відповідачу можливість визначитися із доречністю продовження договірних стосунків у зв'язку із істотним збільшенням розміру орендної плати, а можливе розірвання договору не призвело б до утворення для відповідача значної суми заборгованості.

Недотримання позивачем розумного строку у вирішенні питання про звернення до відповідача із пропозицією внести зміни до договору та намагання в межах розглядуваної справи встановити новий, збільшений розмір орендної плати за період, за який зобов'язання із внесення орендної плати є виконаними та припинилися, є свідченням надмірного державного втручання в порядок здійснення відповідачем господарської діяльності, а тому суд не може запровадити зміни до договору оренди, на внесенні яких наполягає прокурор в інтересах держави, адже таке рішення суду не можна було б вважати справедливим.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність прокурором обов'язковості внесення до договору оренди від 17.06.2003р. змін в запропонованій позивачем редакції договору про внесення змін № 6, та про невідповідність цих змін вимогам діючого законодавства, що зумовлює висновки суду про відмову в позові.

Доводи позивача про те, що відповідач своїми діями намагається створити штучні умови задля спливу строку дії договору оренди та уникнення свого обов'язку зі сплати орендної плати за новою, визначеною рішенням суду від 13.06.2013 року по справі № 5006/37/152пн/2012, ставкою (20%), що стало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів та внесення відповідних даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою кваліфікацією частини 1 ст. 382 КК України, судом досліджено та відхиляються, оскільки ці доводи мають відношення до питань виконання рішення господарського суду Донецької області від 13.06.2013 року та виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за угодою про внесення змін до розглядуваного договору оренди, що виникли для відповідача починаючи з 18.06.2013 року. Водночас у межах розглядуваної справи прокурор вимагає встановлення нової ставки орендної плати за період з 20.09.2011 року по 17.06.2013 року, тобто невиконання відповідачем своїх зобов'язань за угодою, що регулює правовідносини сторін, які виникли пізніше, не можуть впливати на оцінку судом законності та підставності вимог прокурора про внесення змін до договору за період, що йому передує.

Обгрунтовуючи свою позицію по справі, прокурор в позові посилається, в тому числі, на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 20.08.2013 року у справі за позовом Фонду державного майна України до приватного акціонерного товариства «Укрфері». Водночас, суд, приймаючи це рішення, також зважував на ці висновки та зазначив вище, що вбачається правомірним звернення позивача до відповідача з ініціативою внесення змін до договору у зв'язку із зміною методики нарахування орендної плати.

Єдине, що може бути сприйняте у якості відмінності від позиції Верховного Суду України є висновки, викладені в цьому рішенні, про несправедливість застосування нових ставок орендної плати до діючих договорів.

Разом з тим, викладені судом доводи у цьому рішенні, що можуть вбачатися суперечливими по відношенню до висновків Верховного Суду України, не є головними підставами для відмови у задоволені позову, адже суд дійшов висновку про відмову в позові через невідповідність запропонованого договору про внесення змін № 6 до договору від 17.06.2003р. № 1055/03 вимогам законодавства: вимога про перегляд розміру орендної плати пред'явлена за період, в якому зобов'язання відповідача щодо внесення орендної плати припинилися, а розрахунок, доданий до проекту договору про внесення змін № 6 містить дані (щодо оцінки), які не могли ним бути використані задля обрахунку розміру орендної плати.

Решта посилань прокурора на існуючу практику Вищого господарського суду України судом врахована, але на оцінку судом обставин справи наданих суду доказів не впливає, адже, по-перше, суд під час розгляду справи із відповідною практикою ВГСУ не зв'язаний, та, по-друге, Єдиний державний реєстр судових рішень містить достатню кількість посилань на постанови Вищого господарського суду України, в яких він прийшов до висновків про безпідставність вимог Фонду державного майна України та його регіональних відділень у аналогічній ситуації, за тих же обставин (постанови ВГСУ по справах №905/6663/13 від 11.03.2014 року, № 905/7051/13 від 13.03.2014 року, № 905/7044/13 від 14.04.2014 року).

Інші доводи прокурора, зокрема щодо посилань на положення Типового договору оренди, судом досліджено та відхиляються, бо вони не спростовують ані доводів відповідача, ані висновків суду, а зміст пункту договору 3.4. повністю відповідає змісту п. 3.5. Типового договору.

Заява відповідача про застосування до розглядуваних вимог прокурора наслідків пропуску строку позовної давності судом відхиляється, адже момент, із яким закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

У межах розглядуваної справи прокурор звернувся з позовом до суду на захист інтересів держави в особі позивача, обґрунтовуючи його тим, що про порушення свого права позивач довідався з моменту відмови відповідача у внесенні змін до договору, що мало місце 01.09.2014 року, з чим не можна не погодитися, а тому підстав вважати строк позовної давності пропущеним не має. Тим більше що судом не встановлено обставин, які вимагали б прийняття судом рішення про захист прав та інтересів держави в контексті сформульованих прокурором вимог, викладених у позові обставин та наданих суду в перебігу розгляду справи доказів, що виключає використання пропуску строку позовної давності як підстави для відмови в позові.

За змістом п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягує з визначеного прокурором позивача, за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Отже, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального Кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову прокурора міста Маріуполя в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» - відмовити.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (61024, м. Харків, вул. Гуданова, 18, ) на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 1218 гривень.

У судовому засіданні 01.07.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 06.07.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник