ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 р. Справа №917/906/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш", вул.Садовського - 8, м.Полтава, 36034

до 1.Публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор", Дніпропетровське шосе - 3, м.Запоріжжя, 69000

2. Приватного підприємства "СПМК-9", вул.Садовського - 8, м.Полтава, 36034

про стягнення грошових коштів в сумі 61 589,58 грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Представники:

від позивача: Кузьменко С.В., дор. № 117 від 01.07.13р., Рохманов В.І., посв. № 423

від відповідача 1: представник не з'явився

від відповідача 2 : представник не з"явився

У судовому засіданні 25.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення солідарно з публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" та приватного підприємства "СПМК-9" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш" грошових коштів в сумі 61 589,58 грн., у т.ч. пеню у розмірі - 14007,42грн., суму відсотків річних у розмірі - 44,16грн. та інфляційні витрати у розмірі - 42538,00грн.

Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на неналежне виконання ПАТ "Запоріжтрансформатор" своїх зобов"язань за Договором поставки №К004242 від 10.02.2014р. в частині оплати поставленого товару та ПП "СПМК-9" своїх зобов"язань за Договором поруки №24/4 від 24.02.2014р.

Крім того, позивач заявляє до стягнення з відповідачів солідарно 5000грн. витрат на послуги адвоката.

Відповідач 1 у відзиві на позов від 25.05.2015р. не заперечує проти наявності порушення строку виконання грошового зобов"язання за Договором. Відповідач 1 просить суд зменшити розмір пені до суми, яка не перевищує 1400,00грн., відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення 14259,79грн. - індексу інфляції та 5000грн. витрат на послуги адвоката. Крім того, відповідач 1 у відзиві просить суд розстрочити виконання рішення протягом 3 місяців з пропорціним щорічним погашенням суми, що підлягає стягненн.

Відповідач 2 у відзиві на позов від 28.05.2015р. вхід. №7952 проти позовних вимог заперечує та просить суд припинити провадження у справі. Відповідач 2 посилається на те, що 06.05.2015р. між позивачем та відповідачем 2 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки №24/14 від 24.12.2014р., згідно якої сторони дійшли взаємної згоди про припинення дії поруки, як виду забезпечення зобов"язання, у зв"язку із закінченням строку дії Договору поруки №24/14 від 24.12.2014р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача, суд встановив:

10 лютого 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Укрбудмаш» (Позивач, Постачальник) та публічним акціонерним товариством «Запоріжтрансформатор» (Відповідач 1, Покупець) було укладено Договір поставки № К004242 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору Поставщик зобов'язується поставити в обумовлені строки Покупцю товар, а Покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його вартість.

Строк дії Договору до 31.01.2015р. (п.7.1 Договору)

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 5.1., Договору, в специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору, його сторонами обумовлюється, зокрема, найменування товару, загальна кількість товару та його цінна.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору (Специфікація № 1) під товаром який зобов'язується поставити Позивач Відповідачу 1 необхідно розуміти Станцію масляну мобільну СММ-4/7М в комплекті ЗШ, в кількості 1 штука, вартістю 297500,00 грн. в тому числі з ПДВ у розмірі 49583,33грн..

Відповідно до п. 5.4. Договору Відповідач 1 оплачує Товар у наступному порядку: передоплата в розмірі 20%, залишок в розмірі 80% - по факту відвантаження товару Відповідачу 1 не пізніше 5-ти (п'яти) банківських днів. Датою відвантаження вважається дата видаткової накладної.

На виконання п. 5.4. Договору 30.05.2014 року Відповідач 1 сплатив Позивачу 20% вартості Товару в розмірі 59500 грн. з ПДВ, про що свідчить банківська виписка з рахунку Позивача за період з 29.052014 року по 30.05.2014 року та оборотно-сальдова відомість по рахунку 361 за 10.02.2014-21.04.2015 року.

В свою чергу Позивач виконав у повному обсязі зобов'язання згідно п.п. З.1., 3.2. Договору та 16.06.2014 року здійснив поставку Товару Відповідачу 1, що підтверджується видатковою накладною № 186 від 16.06.2014 року.

Як зазначає позивач у позові, підтверджується матеріалами справи та визнається Відповідачем 1, в порушення п. 5.4. Договору Відповідачем 1 не було виконано зобов'язання щодо сплати 80% вартості Товару, що становить 238000,00 грн.

03.07.2014 року на адресу Відповідача 1 Позивачем була направлена претензія за вихідним № 89, у якій Позивач просив Відповідача 1 на протязі 7-ми днів з моменту отримання претензії сплатити Позивачу заборгованість за Договором у розмірі 238000,00 грн., включно з ПДВ, за поставлений, але не повністю оплачений Товар.

В листі Відповідача 1 № 1/25 від 17.07.2014 року Відповідачем 1 визнано заборгованість по Договору та повідомлено, що вона зумовлена невиконанням зобов'язань контрагентами Відповідача 1 з Російської Федерації та, як наслідок, відсутністю у Відповідача 1 коштів для виконання зобов'язань за Договором. Також в листі Відповідач 1 вказував, що планує погасити заборгованість в розмірі 238000,00 грн. відповідно до наступного графіку: до 08.08.2014-60000 грн.; до 15.08.2014-60000 грн.; до 22.08.2014 - 60000 грн.; до 29.08.2014-58000 грн.

26.08.2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено Додаткову угоду до Договору ( Додаткова угода). Пунктом 2 Додаткової угоди було змінено умови оплати вартості Товару за Договором та передбачено, що Відповідач 1 оплачує 100% вартості Товару до 28.11.2014 року.

В подальшому між Відповідачем 1 та Позивачем здійснювались наступні розрахунки за Договором:

27.08.2014 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» здійснило платіж на користь Продавця в розмірі 60000 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку Позивача за період з 26.08.2014 року по 27.08.2014 року, та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 361 за 10.02.2014-21.04.2015.

09.12.2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено Акт про зарахування взаємних зустрічних вимог за Договором та Договором поставки № PZ001425 від 19.11.2014 року (Акт №1). Згідно Акту Позивач та Відповідач 1 домовились зарахувати зустрічні однорідні вимоги в сумі 59184,00 грн., та вважати зобов'язання Відповідача 1 за Договором таким, що припинено частково. А саме заборгованість Відповідача 1 перед Позивачем складає 118816,00 грн.;

07.04.2015 року між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено Акт (без номеру) про зарахування взаємних зустрічних вимог за Договором та Договором поставки № PZ001464 від 04.03.2015 року (Акт №2). Згідно Акту 2 зобов'язання Відповідача 1 перед Позивачем за Договором погашаються частково на суму 118815,84 грн.

Як вбачається з вищевикладеного, зобов'язання Відповідача 1 щодо оплати вартості Товару були виконанні з порушенням законодавства та умов визначених Договором, зокрема п. 5.4. Договору.

Так, відповідно до ч.І. ст. 173 Господарського кодексу України від господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Відповідно до абз.З. ч. 1. ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, в тому числі, з господарського договору.

Згідно ч.І. ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до абз. 2. ч.І. ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною б. ст. 256 ГК України передбачено правило відповідно до якого до відносин поставки, не врегульованих ГК України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. ст. 525. 526, 530, 629, ЦК України, абз. 1. ч.1,ч.2. ст. 193 Господарського кодексу, зобов'язання є обов'язковим для виконання сторонами та має виконуватися належним чином та в строки відповідно до його умов, вимог ЦК України, ГК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням проведеним належним чином.

Виконання зобов'язання Відповідача 1 щодо оплати вартості Товару не можна вважати таким, що виконано належним чином, оскільки Відповідач 1 здійснив оплату Товару з порушенням вимог ст. 691, 692 ЦК України та п.5.4. Договору.

Так, відповідно до ч.І. ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Змінювати в односторонньому порядку умови Договору, зокрема розстрочувати сплату вартості Товару, як було вчинено Відповідачем 1, чи переносити строки здійснення оплати останній не мав права, оскільки така можливість не була встановлена законом або Договором як того вимагає ст. 525 ЦК України.

З викладеного вище вбачається, що Відповідачем 1 зобов'язання належним чином виконано не було. Також останній не мав права в односторонньому порядку змінювати його умови, зокрема самостійно встановлювати, інший ніж передбачено Договором, строк оплати вартості Товару.

Отже, має місце прострочення боржника, що передбачене ст. 612 ЦК України. Під простроченням боржника розуміється, в тому числі, невиконання боржником зобов'язання у строк передбачений законом або договором. Прострочення боржника відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України є порушенням зобов'язання та є підставою для застосування до боржника заходів відповідальності.

Порушене Відповідачем 1 зобов'язання щодо оплати вартості Товару за Договором є грошовим за своєю природою.

Згідно з ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, відповідно до п. 6.3.1.1. Договору за прострочення виконання зобов'язань за Договором винна Сторона виплачує іншій Стороні пеню в розмірі 0,1% від вартості невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Передбачений Договором розмір пені більший ніж подвійна облікова ставка НБУ, що діяла на момент прострочення виконання зобов'язання, тому для нарахування пені відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» Позивач застосовує саме подвійну облікову ставку НБУ.

Так, сума нарахованої пені становить 14007,42грн. за період з 29.11.2014р. по 06.02.2015р.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення пені, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», грошовим, за змістом статей 524, 533-535. 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У п. 1.З. вказаної Постанови зазначено, що з урахуванням приписів ст. 549, частини другої ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, с обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Також в п. 6.1.1. Договору вказано, що за прострочення грошового зобов'язання винна Сторона зобов'язана сплатити іншій стороні відсотки в розмірі 0,1% річних від несвоєчасно сплаченої суми. Так, сума відсотків річних за весь час прострочення грошового зобов'язання по оплаті вартості Товару, що нарахована Позивачем, становить 44,16 грн., а сума інфляційних нарахувань становить 42538,00 грн.

Згідно п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж', і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)

Так, з матеріалів справи вбачається, що сума боргу Відповідача 1, яка існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений (28.11.2014р.) становила 178000,00грн. Позивачем застосовано індекс інфляції до суми 178000,00грн., а не до 118816,00грн.

Після проведення перевірки наданого позивачем розрахунку позовних вимог в частині стягнення відсотків річних в сумі 44,165 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 42538,00грн.,, суд приходить до висновку, що вимоги позивача відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

24 лютого 2014 року між Позивачем та Приватним підприємством «СПМК-9» (Відповідач 2) було укладено договір поруки № 24/14 (Договір поруки).

Відповідно до п.1.1. Договору поруки Відповідач 2 поручається перед Позивачем за виконання обов'язку Відповідачем 1 щодо здійснення оплати за поставлений товар за Договором.

Відповідно до п.2.1. Договору поруки Відповідач 2 зобов'язаний у разі порушення Відповідачем 1 обов'язку щодо здійснення оплати за поставлений товар, самостійно виконати даний обов'язок Відповідача 1 перед Позивачем шляхом здійснення оплати товару на користь Позивача.

Згідно п. 2.5. Договору поруки Відповідач 2 відповідає перед Позивачем у тому ж обсязі, що і Відповідач 1, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки,

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинюється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України). За приписами ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Порука припиняється, зокрема, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (п. 4ст. 559 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи 06.05.2015р. між позивачем та відповідачем 2 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки №24/14 від 24.12.2014р., згідно якої сторони дійшли взаємної згоди про припинення дії поруки, як виду забезпечення зобов"язання, у зв"язку із закінченням строку дії Договору поруки №24/14 від 24.12.2014р.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди №1 до Договору поруки №24/14 від 24.02.2014р. Сторони дійшли взаємної згоди змінити пункт 3.1 Договору поруки №24/14 від 24.02.2014р. та викласти його в наступній редакції: "Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін і діє до 06.05.2015 року"

Згідно п. 2 Додаткової угоди у зв"язку з закінченням строку дії Договору поруки №24/14 від 24.02.2014р. Сторони дійшли взаємної згоди про припинення поруки, як виду забезпечення зобов"язання.

На момент прийняття рішення порука Відповідача 2 припинила свою дію, а тому позовні вимоги до Відповідача 2 підлягають припиненню на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України.

Заявлене клопотання Відповідача 1 про зменшення розміру пені до суми, яка не перевищує 1400,00грн.грн., оскільки він знаходиться у важкому фінансовому становищі, судом відхилено з огляду на наступне:

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України приймаючи рішення у справі суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тяжкий фінансовий стан підприємства відповідача не є винятковим випадком та підставою для застосування судом приписів п. 3, 6 ст. 83 ГПК України.

Пунктом 2 Роз'яснень Вищого господарського суду України від 12.09.96 № 02-5/333 "Про деякі питання практики застосування ст. 121 Господарського процесуального Кодексу України" визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи матеріальні інтереси сторін, ступінь вини Відповідача 1 у виникненні спору, інфляційні процеси у економіці держави на час розгляду вказаної заяви, що може призвести у майбутньому до знецінення коштів, яких тривалий час не може одержати позивач на законних підставах, приймаючи до уваги правову позицію представника позивача, який заперечив в судовому засіданні проти зменшення суми пені і надання відповідачу рострочки виконання рішення господарського суду Полтавської області у даній справі, суд приходить до висновку, щодо залишення заяв ПАТ "Запоріжтрансформатор" про зменшення суми пені і розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області без задоволення через їх необґрунтованість і недоведеність (непідтвердженість) належними документальними доказами, згідно вимог ст. 121 ГПК України, і не вважає за доцільне застосовувати на даний момент п. п. 3, 6 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до Відповідача 1 - публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" підтверджені документально, останнім не спростовані, а тому підлягають задоволенню, позовні вимоги до Відповідача 2 - приватного підприємства "СПМК-9" підлягають припиненню.

Відповідно до ст. 44 ГПК України до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3)ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Враховуючи положення п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Як встановлено судом, 02.04.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш" та адвокатом Рохмановим Володимиром Івановичем було укладено Договір про надання правової допомоги, предметом якого є захист (представництво) інтересів ТОВ "Завод Укрбудмаш"

В порядку та на умовах, передбачених договором про надання правової допомоги, правову допомогу надає адвокат Рохманов Володимир Іванович, який діє на підставі свідоцтва № 423 про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27.04.2005 року.

Відповідно до розрахунку вартості послуг адвоката Рохманова Володимира Івановича до Договору про надання правової допомоги, вартість послуг становить 5000,00грн.

Як було зазначено раніше, відповідно до п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами ч. 5 ст. 49 ГПК України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенню позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним.

За таких обставин, суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни та предмету позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат (Лист Вищого господарського суду України від 14.12.2007 р. N 01-8/973).

Відтак, проаналізувавши складність справи та її тривалість, суд дійшов висновку, з огляду на розумну необхідність судових витрат, про зменшення розміру витрат на оплату послуг адвоката до 500 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та п. 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" судові витрати покладаються на Відповідача 1 відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, п.1-1 ст.80, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш" до публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор", Дніпропетровське шосе - 3, м.Запоріжжя, 69000 () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш", вул.Садовського - 8, м.Полтава, 36034 () пеню в розмірі 14007,42 грн., суму відсотків річних у розмірі 44,16 грн., інфляційні втрати в розмірі 42538,00 грн., суму судового збору в розмірі 1827 грн. та оплати послуг адвоката в розмірі 500 грн..

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Укрбудмаш" до приватного підприємства "СПМК-9"

4. У задоволенні клопотання публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" про розстрочку виконання рішення суду відмовити повністю.

Повний текст рішення складено: 30.06.2015р.

Суддя Кльопов І.Г.