КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа№ 910/24089/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача-1: не з'явилися;

від позивача-2: Чеботарьова І.Г.;

від відповідача: Святюк С.П.;

від прокуратури: Вакулюк Д.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.04.2015р.

у справі №910/24089/14 (головуючий суддя Пригунова А.Б.,

судді: Марченко О.В., Демидов В.О.)

за позовом Виконуючого обов'язки прокурора Деснянського району міста

Києва в інтересах держави в особі:

1) Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

2) Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення 121 788 036,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Виконуючий обов'язки прокурора Деснянського району міста Києва (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - позивач-1) та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач-2) до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за спожитий газ за договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р. та додатковою угодою №1 від 30.05.2013р. до цього договору у розмірі 121 788 036,02 грн. (з них: 99 600 935,10 грн. - основний борг, 10 167 754,39 грн. - інфляційні втрати, 4 208 039,85 грн. - 3% річних, 7 811 306,68 грн. - пеня), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

В процесі судового розгляду прокуратура подала заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з оплатою відповідачем 18 000 000,00 грн. боргу, в якій просила суд стягнути з відповідача на користь позивача-2 основний борг у розмірі 81 600 935,10 грн., пеню у розмірі 7 811 306,68 грн., 3% річних у сумі 4 927 849,59 грн. та інфляційні втрати у розмірі 19 275 807,70 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 48-50).

Відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначаючи наступне:

- сума основного боргу є меншою, ніж вказують позивачі, оскільки відповідачем було погашено частину заборгованості. Окрім того, між сторонами було укладено кілька договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету;

- існує заборгованість державного бюджету перед відповідачем з відшкодування різниці між встановленими державою тарифами на продаж теплової енергії та економічно обґрунтованою ціною на її виробництво, у зв'язку з чим борг не може бути оплачений відповідачем;

- вина відповідача у виникненні боргу відсутня, а тому нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним;

- поставлений позивачем природний газ споживається відповідачем не для задоволення власних потреб, а виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається бюджетними установами, організаціями та населенням тобто для задоволення соціальних та комунальних потреб споживачів;

- відповідач просив суд зменшити пеню до 10% від заявленої суми, оскільки виникнення боргу відповідача перед позивачем-2 зумовлена несвоєчасним розрахунком споживачів за спожиту теплову енергію та компенсації різниці в тарифах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р., з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20.04.2015р., було припинено провадження у справі №910/24089/14 в частині позовних вимог про стягнення 50 724 390,24 грн. основного боргу. В іншій частині позов задоволено, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача-2 заборгованість у розмірі 30 876 544,86 грн., 3 905 653,34 грн. пені, 4 927 849,59 грн. 3% річних від простроченої суми та 19 275 807,70 грн. інфляційних втрат (том справи - 5, аркуші справи - 77-81, 84-85).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/24089/14 від 06.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. При цьому відповідач наголошував на наступному:

- позивачу-2 було перераховано частину заборгованості у сумі 50 724 390,24 грн. внаслідок укладення між відповідачем та позивачем-2, за участю Головного управління Державної казначейської служби України, низки договорів про організацію проведення взаєморозрахунків відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», як погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію;

- суд задовольнив вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, без врахування оплати відповідачем 50 724 390,24 грн.;

- у позивачів відсутні підстави для нарахування пені відповідно до п.7.2 договору та застосування ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки уклавши договори про організацію проведення взаєморозрахунків сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за поставлений природний газ;

- Верховний Суд України в своїй постанові від 25.03.2015р. у справі, в якій мають місце аналогічні правовідносини, зазначив про те, що з урахуванням договору про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але й змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі основного договору на поставку газу. З урахуванням нових строків виконання грошових зобов'язань, підстави для застосування ст. 625 Цивільного кодексу України у суду були відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.06.2014р.

05.06.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

08.06.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надішли:

- від позивача-2 - клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики в аналогічних справах. Вказане клопотання було задоволено судом;

- від позивача-1 - заперечення на апеляційну скаргу.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Тищенко А.І.

В судовому засіданні 08.06.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/24089/14 від 06.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 08.06.2015р. представники позивачів та прокуратури заперечували проти апеляційної скарги відповідача, просили суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 08.06.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 22.06.2015р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Новікова М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Новікова М.М.

22.06.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень від 10.06.2015р., від 11.06.2015р., від 12.06.2015р., від 15.06.2015р., від 16.06.2015р., 17.06.2015р., від 18.06.2015р., які свідчать про оплату відповідачем заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р., а також роздруківки зі щоденного звіту по здійсненню платежів за вказаним договором.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 22.06.2015р. представник відповідача підтримав раніше надані пояснення та просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 22.06.2015р. представники позивачів та прокуратури підтримали пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просили суд відмовити в задоволенні скарги.

В судовому засіданні 22.06.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 25.06.2015р.

25.06.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень від 19.06.2015р., від 22.06.2015р., від 23.06.2015р., від 24.06.2015р., які свідчать про оплату відповідачем заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р., а також судової практики з аналогічних спорів.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 25.06.2015р. представник відповідача просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 25.06.2015р. представник позивача-2 та прокуратури просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача-1 в судове засідання 25.06.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 25.06.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 02.07.2015р.

01.07.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень від 25.06.2015р. та від 26.06.2015р., які свідчать про оплату відповідачем заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р.

Вказане клопотання було задоволено судом.

02.07.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача-2 надійшли пояснення по справі.

В судовому засіданні 02.07.2015р. представник відповідача підтримав пояснення, надані у попередніх судових засіданнях, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 02.07.2015р. представники позивача-2 та прокуратури також підтримали раніше надані пояснення, просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача-1 в судове засідання 02.07.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та прокуратури у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та прокуратури про місце і дату судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача-2 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 02.07.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

28.12.2012р. між позивачем-2, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 13-18).

За умовами Договору (п.п.1.1, 1.2, 2.1) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України „Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору. Газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (далі - споживачами покупця). Продавець передає покупцеві для Житлотеплоенерго Київенерго з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. газ обсягом до 99 976 тис. куб. м.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п.3.3 Договору).

Ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування встановлюються НКРЕ. Ціна за 1000 куб. м. газу становить 3 509,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%, податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 305,60 грн. та ПДВ - 20% - 31,12 грн. всього з ПДВ - 366,72 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 3 884,78 грн., крім того, ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ - 4 661,74 грн. (п.п.5.1, 5.2 Договору).

Порядок та умови проведення розрахунків визначений сторонами в розділі 6 Договору, згідно з п.п.6.1, 6.3 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа наступного за місяцем поставки. В платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим Договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим Договором.

Відповідно до п.п.7.1, 7.2 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього Договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В п.11.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2013р. до 31.12.2013р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

30.05.2013р. між позивачем-2 та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до Договору, в якій вони дійшли згоди скоригувати обсяг газу та ціну Договору та внести зміни до п.п.2.1, 2.5 Договору, визначивши, що обсяг газу, який має бути переданий відповідачу становить 31 703,0 тис. куб. м., а загальна вартість Договору - 147 791 143,22 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 19).

На виконання умов Договору позивач-2 у період з січня по квітень 2013 року передав відповідачу природний газ, загальна вартість якого становила 147 780 532,15 грн. Відповідач частково розрахувався за поставлений газ, внаслідок чого виникла заборгованість, яка за розрахунком позивачів становить 81 600 935,10 грн.

Враховуючи відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, окрім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційну складову заборгованості, 3% річних та пеню.

За розрахунком позивачів з відповідача підлягає стягненню 19 275 807,70 грн. інфляційних втрат, 4 927 849,59 грн. 3% річних та 7 811 306,68 грн. пені.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 30 876 544,86 грн., 3 905 653,34 грн. пені, 4 927 849,59 грн. 3% річних від простроченої суми та 19 275 807,70 грн. інфляційних втрат. В частині вимог про стягнення з відповідача 50 724 390,24 грн. боргу провадження у справі №910/24089/14 було припинено на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку зі сплатою відповідачем вказаної суми.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що у період з січня по квітень 2013 року позивач-2 передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 31 703,0 тис. куб. м., вартість якого склала 147 780 532,15 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі, підписані сторонами (том справи - 1, аркуші справи - 13-17).

Однак відповідач частково розрахувався за поставлений газ, що призвело до виникнення заборгованості, яка за розрахунком позивачів та прокуратури становить 81 600 935,10 грн.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об'єктах у сфері теплопостачання суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності, врегульовані Законом України „Про теплопостачання", згідно зі ст. ст. 8, 20 якого державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених Законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження. Тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері теплопостачання. У разі, якщо тимчасово тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено цей тариф, повинен передбачити механізми компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством.

29.01.2014р. Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №30 «Деякі питання надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» (том справи - 1, аркуші справи - 197-205).

Вказаною постановою було затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Порядок).

Згідно з п.1 Порядку останній визначає механізм надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - субвенція). Субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - заборгованість), у тому числі на компенсацію різниці в тарифах на виробництво теплової енергії для населення на теплогенеруючих установках (крім теплоелектроцентралей, теплоелектростанцій і атомних електростанцій) з використанням будь-яких видів палива та енергії, крім природного газу (далі - компенсація), за рахунок джерел, зазначених у п.п.14 - 17 і 20 ст. 11, п.5 ст. 12 і п.10 ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», згідно з розподілом, наведеним у додатку 1.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2014р., 16.12.2014р. та 23.12.2014р. між позивачем-2, відповідачем, Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Публічним акціонерним товариством «АК «Київводоканал», Державним підприємством «Енергоринок» було укладено низку договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), предметом яких є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст. 14 та п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014р. №30 (том справи - 1, аркуші справи - 119-162).

Зокрема, за умовами вищевказаних договорів відповідач перераховує позивачу-2 грошові кошти для часткового погашення заборгованості, яка виникла за Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р., стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду у даній справі.

Судом було з'ясовано, що відповідач частково погасив заборгованість перед позивачем-2 у сумі 50 724 390,24 грн. вже під час розгляду справи місцевим господарським судом і на час винесення оскаржуваного рішення у даній справі борг відповідача з оплати вартості поставленого газу становив 30 876 544,86 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (том справи - 1, аркуші справи - 163-180).

В своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на договори про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), зазначав про те, що в даному випадку між позивачем-2 та відповідачем було змінено строк виконання грошових зобов'язань відповідача, а тому прострочення відсутнє. На підтвердження власних заперечень відповідачем було надано низку постанов Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, винесених у справах, де розглядалися спори з подібних правовідносин.

Дійсно, відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, поза увагою відповідача залишилося те, що надані ним постанови Верховного Суду України були винесені у справах, в яких сторони застосовували до своїх правовідносинах постанову Кабінету Міністрів України №517 від 11.06.2012р. "Про затвердження Порядку та умов надання у 2012 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування". Вказана постанова не передбачала виплату компенсації з Державного бюджету України для відшкодування стягнутих на підставі судових рішень пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з різницею в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Натомість у даній справі сторони застосовували постанову Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014р., про що прямо вказано в п.1 договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), укладених в тому числі за участю позивача-2 та відповідача, копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому, умовами укладених договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік») передбачено сплату відповідачем не лише основного боргу, а й пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та інфляційні втрати), що підлягають оплаті за прийнятими судовими рішеннями. Відповідні положення містить абзац 18 п.4 Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014р. (в редакції змін від 05.11.2014р.). Згідно з названим пунктом Порядку та умов із суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, та енергопостачальниками або газодобувними підприємствами проводяться розрахунки з погашення кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії (з урахуванням пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду).

Окрім того, як уже зазначалося вище, договори про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік») були укладені лише 12.12.2014р., 16.12.2014р. та 23.12.2014р., тобто більше ніж через місяць після звернення позивачів та прокуратури до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р. (позов надійшов до Господарського суду міста Києва 03.11.2014р. - том справи - 1, аркуш справи - 7) і порушення провадження у даній справі (ухвала про порушення провадження у справі №910/24089/14 від 06.11.2014р. - том справи - 1, аркуші справи - 1-2).

Наведене свідчить про те, що на час звернення з позовом, який розглядається у даній справі, мало місце прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р., укладеним з позивачем-2 і договірних відносин про погашення цього боргу за рахунок субвенцій з Державного бюджету України ані на час подання позову, ані на дату порушення провадження у справі №910/24089/14 не існувало, оскільки відповідні договори були укладені вже під час розгляду вказаної справи.

За таких обставин, надані відповідачем копії постанов Верховного Суду України не можуть бути застосовані, оскільки вони винесені у справах, де розглядалися спори по правовідносинам, які не є подібними до правовідносин у справі №910/24089/14.

Враховуючи наявні в матеріалах справи документи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що на час винесення оскаржуваного рішення заборгованість відповідача перед позивачем-2 за Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р. становить 30 876 544,86 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача-2 підлягає стягненню основний борг у сумі 30 876 544,86 грн. і в цій частині вимог позов підлягає задоволенню.

Окрім того, частина вартості поставленого природного газу у сумі 50 724 390,24 грн. була перерахована відповідачем вже після звернення позивачів та прокуратури до Господарського суду міста Києва, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даній частині позовних вимог провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутній предмет спору.

Колегією суддів враховано надані відповідачем платіжні доручення на підтвердження погашення основного боргу перед позивачем-2, які свідчать про те, що на 01.07.2015р. заборгованість відповідача становить лише 84 311,79 грн.

Однак, відповідні платежі були здійснені вже після винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі, а тому ці платежі не впливають на суть прийнятого рішення та не змінюють його. Проведена оплата боргу має бути врахована на стадії виконання рішення у справі №910/24089/14.

До того ж, відповідачем не заперечується, що на дату винесення місцевим господарським судом рішення у справі №910/24089/14 основний борг відповідача за спірним Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р. становив 30 876 544,86 грн., як і було встановлено Господарським судом міста Києва та підтверджено зібраними у справі доказами.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Окрім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем-2, нарахування інфляційної складової боргу, 3% річних та пені є правомірним (аналогічна правова позиція у справах, в яких розглядалися спори з тотожними правовідносинами, викладена в постановах Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015р. у справі №911/600/15 та Вищого господарського суду України від 19.05.2015р. у справі №917/2520/14 - том справи - 5, аркуші справи - 146-158).

До того ж, як уже зазначалося вище, положеннями укладених в тому числі за участю позивача-2 та відповідача договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п.2 ст. 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік») та постанови Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014р., в редакції змін від 05.11.2015р., (абзац 18 п.4) передбачено сплату відповідачем, окрім основного боргу, ще й пеню, штрафні та фінансові санкції (3% річних та інфляційні втрати), що підлягають оплаті за прийнятими судовими рішеннями.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, застосування норм ст. 625 Цивільного кодексу України не залежить від наявності вини боржника у порушенні грошового зобов'язання.

Тобто, відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах не є підставою для звільнення відповідача від передбаченої законом і Договором купівлі-продажу природного газу №13/3410-БО-41 від 28.12.2012р. відповідальності за порушення строків оплати поставленого газу.

За розрахунками суду апеляційної інстанції, які співпадають з розрахунками місцевого господарського суду, у позивача-2 виникло право на нарахування та стягнення з відповідача 7 811 306,68 грн. пені, 19 275 807,70 грн. інфляційних втрат та 4 927 849, 59 грн. 3% річних.

При цьому колегією суддів враховано, що згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що з урахуванням встановленого розміру простроченого зобов'язання та стану його виконання на час розгляду справи, співрозмірності належних до сплати відповідачем штрафних санкцій і сумою прострочення, інтересів сторін у забезпеченні сталого функціонування паливно-енергетичного комплексу, в даному конкретному випадку можливо зменшити розмір належної до стягнення з відповідача на користь позивача пені на 50%, тобто з 7 811 306,68 грн. до 3 905 653,34 грн.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 83, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/24089/14 від 06.04.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/24089/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков