КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа№ 38/82

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Шапрана В.В.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

від позивача: Негреша М.О. - довіреність б/н від 25.05.2015;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: не з'явились;

від третьої особи 3: не з'явились;

від третьої особи 4: не з'явились;

розглянувши апеляційні скарги Закритого акціонерного товариства „Туристичний комплекс „Либідь" та Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛД-Перспектива"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2010

у справі № 38/82 (головуючий суддя - Власов Ю.Л., судді - Ковтун С.А., Хрипун О.О.)

за позовом Закритого акціонерного товариства "Туристичний комплекс "Либідь"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛД-Перспектива"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Русь"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна",

2. Відкрите акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк",

3. Національний банк України,

4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Русь ЛТД",

про витребування майна та визнання недійсним договору,

У судовому засіданні 07.07.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Туристичний комплекс "Либідь" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛД-Перспектива" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Русь" (далі - відповідач 2), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.05.2009) просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.12.08 нерухомого майна готельного комплексу «Русь» (літера А) загальною площею 22934,40 кв. м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 4, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2;

- витребувати нерухоме майно - готельний комплекс «Русь» (літера А) загальною площею 22934,40 кв. м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 4, (який за доводами позивача належить саме йому) з чужого незаконного володіння відповідача 1;

- зобов'язати відповідача 1 звільнити нерухоме майно - готельний комплекс «Русь»;

- визнати за позивачем право власності на нерухоме майно готельний комплекс «Русь»;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.06, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4721, позивач набув права власності та є єдиним власником нерухомого майна готельного комплексу «Русь» (літера А) загальною площею 22934,40 кв. м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 4. Тоді як, за твердженням позивача, усі наступні правочини щодо відчуження спірного нерухомого майна відбувалися з порушенням його майнових прав та норм чинного законодавства.

Під час розгляду справи в Господарському суді міста Києва відповідними ухвалами були залучені до участі у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" (далі - третя особа 1); Відкрите акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" (далі - третя особа 2); Національний банк України (далі - третя особа 3); Товариство з обмеженою відповідальністю "Русь ЛТД" (далі - третя особа 4).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2010 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ЗАТ „Туристичний комплекс „Либідь" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, безпідставно надав преюдиційного значення, в розумінні ст. 35 ГПК України, факту недійсності договору купівлі продажу від 22.12.2006, а також не встановив, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Не погодившись з рішенням суду від 19.10.2010, ТОВ „ЛД-Перспектива" також звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення, в іншій частині залишити рішення без змін.

Апеляційна скарга відповідача 1 мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, не надав належну оцінку твердженню відповідачів стосовно того, що фактичної матеріалізації права володіння нерухомим майном - готельним комплексом «Русь» у позивача взагалі не існувало в природі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2010 прийнято до провадження апеляційні скарги та призначено їх розгляд на 21.12.2010.

Через відділ документального забезпечення суду від старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві підполковника міліції - Вельможного С.А. надійшла постанова від 22.12.2010 про проведення виїмки справи № 38/82, яка розглядалася Київським апеляційним господарським судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2010 року (головуючий суддя - Моторний О.А., судді: Кошіль В.В., Шапран В.В.) провадження у справі № 38/82 було зупинено у зв'язку із надходженням до суду постанови старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУ МВС України в місті Києві підполковника міліції - Вельможного С.А. від 22.12.2010 року про проведення виїмки справи № 38/82 та необхідністю надсилання матеріалів (справа у п'яти томах та диск CD-R №9НА608311335Е14) до слідчих органів (протокол виїмки оперуповноваженого ВДСБЕЗ Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві, лейтенанта міліції Пилипчука Д.І. від 10.01.2011 року).

Згідно розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2012 здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 38/82. Відповідно до повторного автоматичного розподілу справу № 38/82 передано на розгляд головуючому судді - Коротун О.М.

З метою недопущення порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, Київським апеляційним господарським судом неодноразово направлялися відповідні запити на адреси СУ ГУ МВС України в місті Києві, Генеральної прокуратури України про надання інформації щодо можливості (чи не можливості) повернення матеріалів господарської справи № 38/82 для вирішення питання подальшого поновлення провадження та її розгляду.

Листом від 11.12.14 № 06/1-21317-14 прокуратура міста Києва остаточно повідомила, що під час досудового розслідування встановити місце знаходження вилученої справи не вдалось, хоча в ході слідства встановлено факт її втрати. За результатами розслідування 31.07.13 слідчим прокуратури міста Києва Руденком І.В. прийнято рішення про закриття кримінального провадження, на підставі п 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Київським апеляційним господарським судом було скеровано жетон по справі № 38/82 до Господарського суду міста Києва для здійснення необхідних процесуальних дій по відновленню втраченої справи (відповідно до пункту 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 № 18).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 частково відновлено втрачену справу № 38/82 та повернуто на адресу суду жетон по справі з повідомленням про те, що останнім здійснено всі процесуальні дії по відновленню втраченої справи.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015, у зв'язку з припиненням повноважень судді Кошіля В.В., сформовано для розгляду справи № 38/82 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Шапран В.В., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2015 було прийнято апеляційні скарги до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Шапран В.В., Сулім В.В., поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.07.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 07.07.2015 підтримав власну апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Зазначив, що права позивача щодо володіння спірним майном є порушеними та підлягають відновленню. На огляд колегії суддів надав наявні у позивача оригінали документів, пов'язаних з предметом спору. При цьому подав клопотання про залучення додаткових матеріалів до справи, яке обґрунтував неможливістю подання таких доказів до місцевого господарського суду під час формування жетону та відновлення матеріалів у зв'язку з їх значною кількістю. Зазначене клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції на підставі ст. 101 ГПК України, а відповідні докази залучені до справи.

Представники відповідачів та третіх осіб у судове засідання 07.07.2015 не з'явилися, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, направленням на адреси учасників апеляційного провадження копій ухвали від 11.06.2015 про поновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду. Зазначена ухвала була завчасно була отримана всіма учасниками апеляційного провадження у даній справі, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 780, 799, 837, 772, 802, 810.

В свою чергу, згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, представник позивача наполягав на розгляді апеляційної скарги за відсутності представників учасників апеляційного провадження, зважаючи на тривалий строк розгляду справи в судах обох інстанцій, який триває більше 6 років.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на той факт, що справа перебуває на розгляді в судах обох інстанцій тривалий строк (понад 6 років) Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши наявні у позивача оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.12.06 між ТОВ «Вольний вітер» (яке діяло за рахунок ТОВ «Селл», згідно Закону України «Про іпотеку» (продавець) та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В. за реєстровим № 4721 (далі - договір).

Відповідно до п. 1 вказаного договору ТОВ «Вольний вітер» продало, а позивач купив нерухоме майно, а саме - готельний комплекс «Русь» (літ. А), загальною площею 22934,40 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Госпітальна, будинок 4. Готельний комплекс «Русь». Об'єкт, що відчужується за цим договором, належить на праві власності ТОВ «Селл» на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений Івановою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.10.06р. за р.№6376, дублікат якого виданий Івановою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 04.12.06 за № 8152 та зареєстрований Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 18.12.06 в реєстрову книгу № 23п-192 за №255-з.

Згідно з п. 3 вказаного договору ТОВ «Вольний вітер», діючи за рахунок ТОВ «Селл», стверджує, що готельний комплекс «Русь» до укладення даного договору купівлі-продажу нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, в спорі не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних установ не внесений, прав щодо нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає.

Позивачем не заперечується наявність декількох проваджень у господарських судах України, в межах яких розглядалися позовні вимоги, зокрема, про визнання недійсним вищезазначеного договору.

Так, судом апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2008 справу № 39/207пд-37/20 було об'єднано в одне провадження зі справою № 37/557 за позовом ТОВ "Русь Інтернешнл" про визнання недійсним правочину, укладеного між ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" та ТОВ "Русь ЛТЛ", про передачу готельного комплексу "Русь" до статутного капіталу ТОВ "Русь ЛТЛ" та визнання за ТОВ "Русь Інтернешнл" права власності на готельний комплекс "Русь" площею 22 934,40 кв.м., що розташований під № 4А по вул. Госпітальній в м. Києві.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що рішенням Господарського суду міста Києва від 29.02.08 у справі № 37/557 (39/207пд-37/20) за позовом ТОВ «Русь Інтернешенел» до ПП «Слав Консалтинг», ТОВ «Селл», ЗАТ «Сведбанк Інвест», ТОВ «Вольний вітер», ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" та ТОВ "Русь ЛТД" (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.08) було визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нерухомого майна № 4721 від 22.12.06, укладений між ТОВ «Вольний вітер» та позивачем.

Разом з цим, постановою Вищого господарського суду України від 13.08.08 рішення Господарського суду міста Києва від 29.02.08 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.08 у справі № 37/557 (39/207пд-37/20) було скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2010 у справі № 37/557(39/207пд-37/20)-41/246 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2014) припинено провадження в частині визнання недійсними наступних договорів: договір іпотеки нерухомого майна № 340/341/342/339/ІП-2 від 30.10.2006 р., укладений між ТОВ "Селл" та ЗАТ "ТАС-Інвестбанк", договір № 4443 від 12.12.2006 р. про відступлення прав за договором іпотеки нерухомого майна від 30.10.2006 р., укладений між ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" та ТОВ "Вольний вітер", договір купівлі-продажу нерухомого майна № 4721 від 22.12.2006, укладений між ТОВ "Вольний вітер" та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь", в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач неодноразово зазначав, що скасування постановою Вищого господарського суду України від 13.08.08 рішення про недійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна № 4721 від 22.12.06 та направлення справи на новий розгляд (з подальшим прийняттям рішення про припинення провадження, зокрема, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 4721 від 22.12.2006) свідчить про відсутність будь-яких доказів недійсності зазначеного договору, а відтак про доведеність беззаперечного права власності позивача на спірне майно.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта, враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції правомірно встановлено, що 24.06.08 Головне управління комунальної власності м. Києва видало відповідачу 2 свідоцтво про право власності на готельний комплекс «Русь» загальною площею 22934,40 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Госпітальна, 4 (літ. А).

В подальшому, 16.12.08 між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П. за реєстровим № 570.

Відповідно до п. 1 вказаного договору відповідач 2 передає у власність, а відповідач 1 приймає та зобов'язується оплатити нерухоме майно, яким є готельний комплекс «Русь» (літ. А) загальною площею 22934,40 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Госпітальна, будинок 4. Саме зазначений договір від 16.12.2008 позивач просить визнати недійсним через невідповідність нормам чинного законодавства, а також у зв'язку з тим, що апелянт вважає порушеними власні майнові права вказаним правочином.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 16.12.08 вбачається, що директор відповідача 2 під час відчуження спірної земельної ділянки відповідачу 1 діяв на підставі статуту товариства, а також у відповідності до протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «Готельний комплекс «Русь».

В свою чергу, доказів того, що представник відповідача 2 під час продажу спірного майна діяв з перевищенням повноважень, а також доказів визнання недійсними протоколу № 1 установчих зборів ТОВ «Готельний комплекс «Русь» матеріали справи не містять. До того ж позивачем не заперечується відсутність на даний час доказів притягнення посадових осіб сторін оспорюваного правочину до кримінальної відповідальності, зокрема, за дії, вчинені під час відчуження земельної ділянки за вищезазначеним договором.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з цим, судом першої інстанції правомірно враховано, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2010 у справі №50/576 за позовом ТОВ «Селл» до ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», ТОВ «Вольний вітер» та ЗАТ „Туристичний комплекс „Либідь"було визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу готельного комплексу «Русь», укладений між ТОВ «Вольний вітер»та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.12.06 у реєстрі №4721.

Матеріалами справи також підтверджується, що 03.08.2010 постановою Вищого господарського суду України вказана постанова Київського апеляційного господарського суду від 07.06.10 була залишена без змін.

При цьому у судовому засіданні позивач підтвердив, що ухвалою Вищого господарського суду України від 15.09.10 було відмовлено у допуску до провадження заяви позивача про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 03.08.10р. у справі №50/576. Зазначене свідчить про те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 07.06.10, якою, зокрема, було визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу готельного комплексу «Русь» від 22.12.06 є чинною, не скасованою, вступила в законну силу та підлягає обов'язковому виконанню у встановленому законом порядку.

В свою чергу, той факт, що під час розгляду справи 37/557(39/207пд-37/20)-41/246 було припинено провадження в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу від 22.12.06, жодним чином не свідчить про чинність вказаного договору, оскільки, як було вищезазначено, цей самий договір було визнано недійсним під час розгляду іншої справи, а саме № 50/576 Господарського суду міста Києва, з іншим суб'єктним складом, предметом та підставами позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що недійсний договір купівлі-продажу від 22.12.06, укладений між позивачем та ТОВ «Вольний вітер» не створив ніяких юридичних наслідків для його сторін, цивільні права позивача за цим недійсним договором не виникли, відповідно не порушені, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як було вищезазначено, позивач обґрунтовує свої вимоги, а також порушення власних майнових прав тим, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ "Вольний вітер" та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В. за реєстровим №4721, він набув право власності та є власником готельного комплексу "Русь" (літ. А) загальною площею 22934,40 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Госпітальна, будинок 4.

Разом з цим, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що вказаний договір був визнаний недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.10 у справі №50/576, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України, набрала законної сили та є чинною на даний час.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в частині того, що суд першої інстанції неправомірно застосував преюдиційність, взявши факти, які були встановлені в межах справи № 50/576, як такі, що не підлягають доведенню в розумінні ст. 35 ГПК України під час розгляду даної справи.

Так, зі змісту рішення по даній справі не вбачається, що судом першої інстанції були застосовані приписи ст. 35 ГПК України, а також жодним чином не зазначено про преюдиційність обставин та фактів, які були встановлені в межах справи № 50/576 по відношенню до справи № 38/82.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції був зобов'язаний повно та всебічно дослідити всі обставини та докази по даній справі, в тому числі прийняти в якості належного та допустимого доказу (в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України) постанову Київського апеляційного господарського суду по справі № 50/576, якою було визнано недійсним договір від 22.12.06 та яка, відповідно до положень ст. 124 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою на всій території України і підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції правомірно врахував той факт, що правочин, яким позивач підтверджує право власності на спірне майно, визнано недійсним у встановленому законом порядку, таким чином він не створив ніяких юридичних наслідків для його сторін, а відтак цивільні права позивача за цим недійсним договором не виникли, відповідно не порушені, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-94цс13, в розумінні статті 15 ЦК України захисту підлягає саме порушене право, тоді як позивач (який на даний момент не є власником спірного майна) жодним чином не довів порушення своїх прав та інтересів.

Суд апеляційної інстанції також зазначає про необґрунтованість доводів апелянта про порушення оспорюваним договором купівлі - продажу від 16.12.2008 приписів чинного законодавства, з якими закон пов'язує недійсність правочину.

Так, в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи той факт, що позивачем (який, між іншим, не є стороною оспорюваного договору від 16.12.2008) у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 1 ГПК України не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням відповідачами вищевказаного правочину, так само як і не доведено інших підстав, з якими Закон пов'язує недійсність або нікчемність правочину, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позовні вимоги, крім вищезазначеного, частково не відповідають приписам, які встановлює чинне законодавство для обраного позивачем способу захисту, з врахуванням наступного.

Судовий захист права власності та майнових прав власників здійснюється шляхом здійснення розгляду справ за позовами щодо речових прав на майно, зокрема, віндікаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.) (аналогічна позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 19 грудня 2013 року по справі № 4/016-12 та від 06 березня 2014 року по справі № 905/6074/13).

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 30 січня 2014 року по справі № 926/464/13).

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що прохальна частина позову (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.05.2009) містить вимоги віндикаційного та негаторного характеру, зокрема, в пункті 2 прохальної частини позивач просить витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння відповідача 1 (віндикаційний позов), тоді як в пункті 3 прохальної частини позивач просить зобов'язати відповідача 1 звільнити нерухоме майно (тобто усунути перешкоди в користуванні таким майном - негаторний позов).

Разом з цим, згідно висновків Верховного Суду України, викладених під час аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ у листі від 01.07.2013, неможливим та взаємовиключним є одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння).

Окрім викладеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що необхідною підставою задоволення як негаторного, так і віндикаційного позову є доведеність позивачем факту законного володіння спірним майном. Разом з цим, як було встановлено у даній постанові, єдиним доказом, яким позивач підтверджує право власності на готельний комплекс "Русь", є договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Вольний вітер» та ЗАТ "Туристичний комплекс "Либідь" від 22.12.06, який не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки його було визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Доводи апелянта про порушення відповідними державними реєстраційними органами, зокрема, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" порядку реєстрації майнових прав на спірне нерухоме майно, не приймаються судом апеляційної інстанції через їх необґрунтованість та недоведеність, а також з урахуванням того, що в даному випадку (при дослідженні спірного правочину на предмет його дійсності та відповідності вимогам чинного законодавства) порушення державними органами порядку реєстрації майнових прав не входить до предмету доведення у даній справі.

Крім того, самим позивачем не заперечується, що здійснити державну реєстрацію майнових прав на спірне майно за відповідачем 1 КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" було зобов'язано у судовому порядку, а саме рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2008 по справі № 2/394 (залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.05.2009), яке відповідно до положень ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України є обов'язковим на всій території України і підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Окрім зазначеного, порядок та правомірність накладення арешту на спірне майно відповідними державними органами в реєстрах обтяжень та заборон відчуження нерухомого майна, не досліджується судом апеляційної інстанції, оскільки встановлення даних обставин також не є предметом доведення у даній справі в розумінні ст. 34 ГПК України. До того ж апелянтом у межах даної справи не було надано належних та допустимих доказів наявності такого роду порушень.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що у випадку виявлення обставин, які не були відомі на час розгляду даної справи (в тому числі виявлених під час кримінального провадження) сторони не позбавлені права звернутися до відповідного господарського суду в порядку ст. 112 ГПК України.

Вищевикладене частково не було враховано місцевим господарським судом при вирішення даного спору, разом з цим, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог повністю.

Так, згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Суд апеляційної інстанції також зазначає про те, що доводи відповідача 1, викладені у поданій ним апеляційній скарзі, щодо відсутності у рішенні встановлених фактів (зокрема, про фактичну матеріалізацію права володіння нерухомим майном з боку позивача) не приймаються через їх необґрунтованість, зокрема, зважаючи на той факт, що при розгляді даного спору суд першої інстанції обґрунтовано досліджував, окрім іншого, наявність або відсутність права власності позивача на спірне майно саме на момент розгляду справи (що є необхідною умовою для встановлення правомірності позовних вимог). Тоді як відповідач 1 в апеляційній скарзі фактично просить встановити та зазначити в рішенні суду факти, які не підлягають дослідженню та встановленню під час вирішення даного спору.

Отже, доводи обох апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33-36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційних скарг покладаються на апелянтів в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства „Туристичний комплекс „Либідь" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2010 у справі № 38/82 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛД-Перспектива" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2010 у справі № 38/82 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2010 у справі № 38/82 залишити без змін.

4. Матеріали справи (жетону) № 38/82 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 09.07.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Шапран

В.В. Сулім