КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа№ 910/29683/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Лукінчук Р.А. (за довіреністю №б/н від 26.06.2015 року);

від відповідача - не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції"

на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року

у справі №910/29683/14 (суддя Ю.В. Цюкало)

за позовом приватного підприємства "Маріам-С", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції", м. Київ

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року приватне підприємство "Маріам-С" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" про стягнення грошових коштів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року позовні вимоги приватного підприємства "Маріам-С" задоволено повністю. Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" на користь приватного підприємства "Маріам-С" грошові кошти в розмірі 131 086, 10 грн. та 2 621, 72 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано допустимими доказами наявність заборгованості за неналежне виконання умов договору поставки № 197 від 01.08.2013 року в частині оплати грошових коштів за поставлений позивачем товар.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року по справі №910/29683/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що товар, який поставлявся позивачем, на думку відповідача не відповідав вимогам статті 13 Закону України «Про підтвердження відповідності». Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем було поставлено товар з порушенням вимог п.2.11, п. 3.1. договору, з огляду на що у відповідача не виникло обов'язку з його оплати в силу п. 2.12 договору.

Також до апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №910/29683/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 року клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" про відновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №910/29683/14 задоволено; відновлено пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 08.07.2015 року.

03.07.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н від 02.07.2015 року позивача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно розпорядження Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, склад колегії суддів у справі №910/29683/14 змінено на наступний: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року у справі №910/29683/14 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Представник відповідача у судове засідання 08.07.2015 року не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання, призначене на 08.07.2015 року, з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.08.2013 року між приватним підприємством "Міріам-С" (далі за текстом - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" (далі за текстом - покупець) було укладено договір поставки № 197 (далі за текстом - договір поставки) (т. 1, а.с. 22-29).

У відповідності до п. 1.1. вказаного договору постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати на умовах та у встановлені цим договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах цього договору.

За цим договором найменування товару, його асортимент та ціна визначається специфікацією (додаток № 1 до цього договору), що є його невід'ємною частиною (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1. договору поставки поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями силами (в т.ч. транспортом) та за рахунок постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку із тим, що відповідач не оплатив поставлений приватним підприємством «Маріам-С» товар у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 131 086,10 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, колегією суддів встановлено, що такі відносини мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З умов договору вбачається, що укладення між приватним підприємством "Маріам-С" та товариством з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов'язку зі здійсненняї його оплати.

За приписами статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 556 984,34 грн., а відповідач вказаний товар отримав, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками обох сторін та засвідченими печатками юридичних осіб (т. 1, а.с. 45-250, т. 2, а.с. 1-144).

Пунктом 1.6. договору сторони дійшли згоди про те, право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної (товарно-транспортної або видаткової) накладної, яка засвідчує факт передачі товару Постачальником та його отримання Покупцем. Датою поставки вважається дата передачі Постачальником товару Покупцю.

Враховуючи викладене, право власності на товар перейшло до відповідача з моменту підписання сторонами видаткових накладних, а у продавця таке право припинилося.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Покупець, відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 5.6 Договору встановлено, що оплата поставленого товару здійснюється на підставі належним чином оформлених накладних (товарних, товарно-транспортних, видаткових, податкових).

Згідно з пунктом 5.8 Договору оплата здійснюється відповідачем в національній грошовій одиниці України через сорок п'ять календарних днів за поставлений товар.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що відповідач свої зобов'язання з оплати товару за договором виконав частково, у зв'язку з чим у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 131 086,10 грн.

Судова колегія зазначає, що факт здійснення господарських операцій сторонами з поставки товару підтверджується первинними бухгалтерськими документами, якими є видаткові накладні, на яких і ґрунтуються позовні вимоги. Останні оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 №88.

При цьому, підписання покупцем видаткових накладних є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати товару у повному обсязі не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Також, в матеріалах справи наявний Акт звірки взаємних розрахунків за 01.01.2014 рік - 31.10.2014 року (т. 1, а.с. 31-43), скріплений підписами та печатками сторін, у відповідності до якого заборгованість відповідача складає 139 501,09 грн.

У відповідності до Акту звірки взаємних розрахунків за листопад 2014 року (т. 1, а.с. 44), заборгованість відповідача перед позивачем складає 129 849,98 грн.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно статті 8 вищезгаданого Закону головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Таким чином, акти звірки взаємних розрахунків, на які посилається позивач у справі, складені та підписані уповноваженими на це посадовими особами, скріплені печатками товариств, а тому є належними доказами у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 131 086,10 грн.

Щодо доводів апелянта про те, що товар був поставлений без супроводжуючих документів, а тому у нього відповідно до п. 2.12 Договору не виникло обов'язку з оплати такого поставленого товару, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) обов'язок постачальника за договором поставки полягає, зокрема, у передачі (поставці) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар (товари), тоді як обов'язок покупця - у прийнятті вказаного товару та сплаті за нього певної грошової суми. Перевірка покупцем якості товару є складовою частиною його обов'язку щодо прийняття товару.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Разом з тим, статтею 666 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Пунктом 2.12. договору, на який посилається відповідач, передбачено, що ненадання постачальником разом із товаром (при передаванні товару) документів, зазначених в п.2.11 та п.3.3. цього договору, є підставою відмови покупця від приймання та оплати такого товару або для повернення такого товару, якщо товар був прийнятий з умовою наступного надання всіх необхідних документів.

Матеріали справи не містять письмових вимог відповідача щодо передачі йому супроводжуючих документів на вищевказаний товар після його прийняття.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що пунктом 4.5. договору сторони передбачили, що при виявленні невідповідності товару за якістю, кількістю, комплектністю, маркуванням товару, що поставляється та/або тари, упакування, відповідним стандартам, технічним умовам, вимогам, передбаченим умовами цього договору та/або даним, зазначеним у супроводжувальних документах, зазначених у п.п. 2.11, 3.3 цього договору та умовам, визначеним п.3.7., 3.8., 3.9. цього договору, при підготовці до реалізації чи у період реалізації товару, покупець припиняє реалізацію товару та викликає представника постачальника протягом доби з моменту виявлення відповідних недоліків, повідомленням про виявлені недоліки товару (зареєстрованою телефонограмою, або по факсу, або повідомленням на e-mail постачальника, вказаний в додатку №2 до цього договору) для складання акту про виявлені недоліки.

Однак, колегією суддів встановлено, що покупцем не було припинено реалізацію товару та не було викликано представника постачальника для складання акту про виявлені недоліки.

Також, відповідно до п.4.7. договору покупець має право прийняти товар, якщо деякі документи постачальника, зазначені у п.п. 2.11, 3.3. цього договору, відсутні чи неналежно оформлені. При цьому, перелік відсутніх чи неналежно оформлених документів фіксується в товарній (товарно-транспортній або видатковій) накладній, а постачальник зобов'язаний протягом 24 годин з моменту приймання товару надати покупцю відсутні або неналежно оформлені документи згідно з переліком відсутніх документів.

З матеріалів справи вбачається, що видаткові накладні, наявні в матеріалах справи, не містять відмітки відповідача щодо відсутності належно оформлених документів позивачем при поставці товару.

Зважаючи на те, що відповідач не відмовився від прийняття товару у момент його передачі, позивач не може вважатися продавцем, який неналежно виконав свої зобов'язання по продажу (поставці) товару, в силу чого не позбавлений права вимагати оплати покупної ціни проданого ним і отриманого покупцем товару.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №910/29683/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" на рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №910/29683/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року у справі №910/29683/14 залишити без змін.

3. Справу №910/29683/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз