КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа№ 911/3/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Полтаваобленерго"

на рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р.

у справі № 911/3/15 (суддя Балац С.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Полтаваобленерго"

до Публічного акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Полтаваобленерго" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України" про визнання недійсним договору купівлі - продажу природного газу № 2676-БО від 31.07.2012р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 911/3/15 в позові відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на положення ГК України і ЦК України і дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, оскільки оспорюваний правочин вчинено з моменту його підписання сторонами спору, та останніми досягнуто згоди за всіма істотними для оспорюваного договору умовами; фактичні обставини у даному спорі, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні, тому, підстав для застосування до договору правил, визначених ст. 215 Цивільного кодексу України, немає; оспорюваний правочин прийнято позивачем до виконання, тобто договір схвалено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 911/3/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, вважає його необґрунтованим, та зазначає, що суд першої інстанції самоусунувся від дослідження обставин підписання оспорюваного правочину представниками позивача та відхилив клопотання позивача про проведення почеркознавчої експертизи, наголошуючи на тому, що спірний договір не був підписаний фінансовим директором позивача Мартинюком С.І., який мав би його підписувати, а підпис, який міститься у графі ,,Фінансовий директор" належить невідомій особі. Даний правочин не передавався на погодження наглядовій раді товариства, як то вимагає статут товариства. Як зазначає скаржник, п.п. 10.14.16, 10.17.1 статуту встановлюють обмеження щодо повноважень голови правління та фінансового директора вчиняти правочини на суму, що перевищує 500 000 грн. та вказані положення визначають, що відповідні посадові особи товариства мають право вчиняти правочини на суму понад 500 000,00 грн. лише за згодою наглядової ради позивача, яка відсутня. Крім того, на думку позивача, відповідач був належно ознайомлений з обмеженням повноважень голови правління та фінансового директора позивача на укладення правочинів, ціна яких перевищує 500 000,00 грн. За наведених обставин, на думку позивача, оскільки спірний договір не був підписаний уповноваженою особою позивача, а також на його укладання не було надано згоди наглядової ради ПАТ ,,Полтаваобленерго", існують достатні підстави для визнання його недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про її необґрунтованість та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015р. у справі № 911/3/15 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 09.06.2015р.

Ухвалою суду від 09.06.2015р. розгляд апеляційної скарги у справі № 911/3/15 відкладено на 07.07.2015р. за клопотанням представника позивача на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 07.07.2015р. представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 230.

Заяв про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, у зв'язку з цим колегія суддів, враховуючи його належне повідомлення вважає за можливе здійснювати апеляційний перегляд за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2012р. між Національною акціонерною компанією ,,Нафтогаз України" (далі - продавець, відповідач) та Публічним акціонерним товариством ,,Полтаваобленерго" (далі - покупець, позивач) укладено договір № 2676-БО купівлі - продажу природного газу (далі - договір, а.с. 9-12).

За умовами договору продавець взяв на себе зобов'язання передати у власність покупцю у 2012р. природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України ,,Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору (п.1.1).

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі позивач зазначає, що договір купівлі - продажу природного газу № 2676-БО від 31.07.2012р. не був підписаний уповноваженою особою позивача, а також на його укладення не було надано згоди наглядової ради ПАТ ,,Полтаваобленерго", що є підставами для визнання його недійсним. На думку позивача, до спірного договору слід застосувати правила, встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, з тих підстав, що вказаний правочин від імені позивача вчинено головою правління без необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто, без попереднього погодження договору з наглядовою радою товариства на суму, що перевищує 500 000,00 грн., тобто, з перевищенням його повноважень, встановлених Статутом.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав про те, що на виконання спірного договору між сторонами були підписані акти приймання - передачі природного газу, тобто, договір був в подальшому схвалений позивачем, а тому не може бути визнаний недійсним.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин та доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, враховуючи наступне.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами або довіреністю та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Пунктом п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 роз'яснено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Як вбачається з договору № 2676-БО купівлі - продажу природного газу від 31.07.2012р. від імені ПАТ ,,Полтаваобленерго" він підписаний Засіменком Є.Ю. та Мартинюком С.І.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо ПАТ ,,Полтаваобленерго" Засіменко Є.Ю. є керівником підприємства, та особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, так само як і Мартинюк С.І. Отже, в названому державному реєстрі відсутні відомості про обмеження повноважень зазначених посадових осіб позивача.

Відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства ,,Полтаваобленерго", затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства ,,Полтаваобленерго" від 20.04.2011р., яке оформлене протоколом № 16, який зареєстровано 05.05.2011р., члени правління мають право діяти від імені товариства в межах своїх посадових обов'язків або в силу спеціальних повноважень, обумовлених Статутом товариства, рішеннями загальних зборів, наглядової ради та/або правління (п.11.8).

Відповідно до п. 11.16 статуту голова правління або особа, що виконує обов'язки голови правління, здійснює функції покладені на нього як на керівника підприємства, згідно законодавства України та укладеного з ним трудового договору у тому числі, зокрема:

- сумісно з фінансовим директором укладає цивільно-правові угоди з правом їх підпису в межах, встановлених законодавством України, цим статутом та внутрішніми нормативними актами товариства (п. 11.16.19);

- сумісно з фінансовим директором вчиняє правочини, рішення про здійснення яких не віднесено до компетенції загальних зборів або наглядової ради, на суму, що не перевищує 500.000,00 грн. (п. 11.16.21 статуту).

Положеннями п. 11.17 статуту визначено, що без попереднього узгодження із наглядовою радою, голова правління та фінансовий директор від імені товариства не має права, зокрема, вчиняти правочини на суму, що перевищує 500 000,00 грн.

Водночас, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як роз'яснено в п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст.241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Як вірно вказано судом першої інстанції, оспорюваний правочин був схвалений з боку позивача, оскільки виконувався останнім, підтвердженням чому є наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі природного газу від 31.08.2012, від 30.09.2012, від 26.11.2012 та від 27.11.2012, які скріплені відбитками печаток сторін та підписані з боку позивача - головою правління Засіменком Є.Ю. та фінансовим директором Мартинюк С.І.

Отже, факт схвалення правочину шляхом його виконання за наявності обмежень повноважень голови правління та фінансового директора на його підписання, унеможливлюють визнання його недійсним з огляду на приписи чинного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги у даній справі не є обґрунтованими, а позивачем не доведено наявності тих підстав, з якими закон пов'язує право суду визнати правочин недійсним, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Посилання позивача на ту обставину, що судом першої інстанції необґрунтовано відхилено його клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, з посиланням на те, що спірний договір не був підписаний фінансовим директором позивача Мартинюком С.І., який мав би його підписувати, а підпис, який міститься у графі ,,Фінансовий директор" належить невідомій особі, відхиляються колегією суддів враховуючи таке.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012р. № 4 судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів вважає, що питання дослідження підпису фінансового директора позивача, який міститься в оскаржуваному договорі, за наявності в матеріалах справи актів приймання - передачі природного газу, складених на виконання оспорюваного договору та які містять підпис фінансового директора Мартинюка С.І., яким підписано договір, не потребує спеціальних знань та має вирішуватися судом в рамках розгляду даної справи з урахуванням всіх обставин справи та юридичних фактів, що входять до предмету доказування. З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно відхилив клопотання позивача про проведення експертизи у даній справі.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 911/3/15, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним, обґрунтованим та відповідає обставинам справи. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 911/3/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Полтаваобленерго" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук