РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа №910/8699/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологічна Паливна Компанія»

про стягнення 45500,03 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологічна Паливна Компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр»

про стягнення 6490,68 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Мікульський К.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Григоренко О.С. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологічна Паливна Компанія» (далі - Відповідач) про стягнення 40372,45 грн. неповернутої оплати за Договором поставки нафтопродуктів №117 від 24.03.2014, а також нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання в порядку ст. 625 ЦК України 4772,52 грн. інфляційних та 355,06 грн. 3% річних у зв'язку з невиконанням Відповідачем вимоги Позивача про повернення коштів.

До сумісного розгляду з первісним позовом судом було прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологічна Паливна Компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» про стягнення 4046,55 грн. пені, 641,07 грн. 3% річних та 1803,06 грн. інфляційних втрат в зв'язку з несвоєчасним внесенням передбачених Договором поставки нафтопродуктів №117 від 24.03.2014 платежів.

У засіданні 08.06.2015 судом оголошувалась перерва на 17.06.2015.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 24.03.2014 між Позивачем, як покупцем, та Відповідачем, як постачальником, Договору № 117 (далі - Договір), Відповідачем було поставлено, а Позивачем прийнято протягом березня-серпня 2014 року обумовлених Договором нафтопродуктів на загальну суму 788724,66 грн., що підтверджується підписаними між сторонами, скріпленими їх печатками та залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних (повний перелік наведено на першому аркуші позову).

При цьому, у той же період протягом березня-серпня 2014 року Позивачем було перераховано Відповідачу 901097,11 грн. за нафтопродукти по Договору, із який у листопаді 2014 року Відповідач повернув Позивачу 72000 грн. (підтверджується залученими до матеріалів справи копіями платіжних доручень та виписок банку про рух коштів).

Вищенаведені обставини: сплата Позивачем Відповідачу 901097,11 грн., поставка Позивачу нафтопродуктів на суму 788724,66 грн., повернення Відповідачем 72000 грн., визнані обома сторонами.

У Відповідача залишилось 40372,45 грн. коштів, отриманих від Позивача, які останній просить стягнути з Відповідача в примусовому порядку, оскільки Відповідача його вимоги про повернення кошів не виконує.

Так, за приписами ст. 670 ЦК України, покупець має право вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми за умови, зокрема, поставки меншої кількість товару, ніж це встановлено договором.

Але у п. 1.2 Договору сторони погодили, що номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюються сторонами за обопільною згодою на основі заявки покупця й зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувадьних документах (видаткових накладних) на товар, котрі являються специфікацією в розумінні ст. 266 ГК України та складають невід'ємну частину цього Договору. Відповідно до п. 2.4 Договору товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів, та по кількості - відповідно до товарно-транспортних або накладних документів на товар.

З огляду на наведені умови Договору вбачається, що сторони шляхом підписання вищеописаних видаткових накладних досягли згоди щодо поставки нафтопродуктів на суму 788724,66 грн., а не на більшу суму, тому підстави для повернення залишку коштів у сумі 40372,45 грн. на підставі ч. 1 ст. 670 ЦК України у суду відсутні.

При цьому суд приймає до уваги, що сторони у п. 3.8 Договору погодили, що оплата понад погоджений сторонами обсяг поставки товару, тобто спірна сума 40372,45 грн., зараховується в передплату майбутніх поставок товару, тому Відповідач належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України утримує вказану суму коштів та законно не повертає ці кошти Позивачу на його вимогу.

Повернення ж Позивачу іншої частини коштів в розмірі 72000 грн. було власним господарським рішенням Відповідача, не обов'язковим для нього в силу норм закону та положень Договору.

Судом враховано, що Договір є чинним та діючим у відповідності до п. 6.1 Договору, у встановленому законом порядку не розривався та недійсним не визнавався (протилежного Позивачем не доведено), що також є законною підставою для Відповідача на даний час утримувати 40372,45 грн. в рахунок майбутніх поставок та не повертати їх Позивачу.

З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення 40372,45 грн., та про застосування відповідальності у вигляді стягнення інфляційних та 3% річних за ст. 625 ЦК України, не підлягають задоволенню.

Натомість, дослідивши доводи зустрічного позову судом встановлено, що Позивачем були допущені прострочення оплати поставленого Відповідачем та прийнятого Позивачем протягом березня-травня 2014 року товару (перелік відповідний видаткових накладних наведено у зустрічному позові та у таблиці до нього), тоді як відповідно до п. 3.2 Договору Позивач був зобов'язаний оплатити повну вартість (в розмірі 100%) товару (у тому числі ПДВ), відображену в рахунках-фактурах та накладних документах на товар (видаткових накладних та/або актах приймання-передачі), протягом 10ти робочих днів, з дати здійснення поставки товару.

Тобто, строк оплати товару був чітко встановлений п. 3.2 Договору, тому посилання Позивача на прив'язку оплати до актів звірки розрахунків суд визнає необґрунтованими, і так само відхиляє посилання, що у актах звірки мала бути відображена заборгованість по штрафним санкціям, оскільки ані умови Договору ані положення закону такого зобов'язання не передбачають.

Отже, виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, Позивач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування:

- пені відповідно до п. 4.1 Договору, на підставі статей 546, 549 ЦК України, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України, та положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»;

- 3% річних та втрат від інфляції за ст. 625 ЦК України.

Перевіривши доданий Відповідачем до зустрічного позову розрахунок 3% річних та втрат від інфляції за ст. 625 ЦК України суд дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку, зокрема, оскільки розраховані Відповідачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом в межах заявлених Відповідачем у таблиці періодів нарахування (на прострочені оплати поставок, що мали місце з березня 2014 року по травень 2014 року), тому позовні вимоги про стягнення 641,07 грн. 3% річних та 1803,06 грн. інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Натомість вимоги про стягнення 4046,55 грн. пені не підлягають задоволенню, оскільки за умовами п. 2.13 Договору у випадку наявності заборгованості по оплаті поставленого в рамках дії цього Договору товару зі сторони покупця, постачальник зараховує грошові кошти отримані в рамках Договору, незалежно від призначення платежу, першочергово на погашення наявної заборгованості по Договору і оплату штрафних санкцій, залишок зараховується в рахунок оплати погодженої між сторонами партії товару.

Отже, Відповідач за умовами п. 2.13 Договору та відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України був зобов'язаний належним чином виконувати умови Договору та самостійно зараховувати грошові кошти першочергово на погашення як наявної заборгованості по Договору, так і в оплату штрафних санкцій, і лише залишок зараховувати в рахунок оплати погодженої між сторонами партії товару.

Відтак, оскільки зарахування коштів у рахунок погашення штрафних санкцій, а отже і пені, є самостійним договірним обов'язком Відповідача, який повинен ним виконуватися, то підстави для стягнення цієї суми пені з Позивача у суду відсутні.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача по первісному позову в зв'язку з відмовою в задоволенні його вимог, а по зустрічному позову - стягується з Позивача на користь Відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. У іншій частині - покладається на Відповідача та йому не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Центр» (07600, Київська область, Згурівський район, селище міського типу Згурівка, вул. Молодіжна, 16; ідентифікаційний код 34099325) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологічна Паливна Компанія» (м. Київ, вул. Володимирська, 67; ідентифікаційний код 39102316) 641 (шістсот сорок одну) грн. 07 коп. 3% річних, 1803 (одну тисячу вісімсот три) грн. 06 коп. інфляційних втрат, а також 687 (шістсот вісімдесят сім) грн. 97 коп. судового збору.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.06.2015

Суддя Сташків Р.Б.