РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

08 липня 2015 року Справа № 924/303/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.,

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" на рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.15 р. у справі № 924/303/15

за позовом приватного підприємства "АДЛЄР" (м. Житомир)

до фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" (Хмельницька область, Старосинявський район, смт.Стара Синява)

про стягнення 483 439,31 грн., з яких 177 494, 84 грн. - основна заборгованість, 214 768,76 грн. - курсова різниця, 29 179,58 грн. - 30% річних, 26 497,16 грн. - пеня, 35 498,97 грн. - 20% штраф

за участю учасників судового процесу:

від позивача - Бонтлаб В.В. (довіреність б/н від 13.08.2014р.);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 02.04.15 р. у справі №924/303/15 (суддя Вибодовський О.Д.) частково задоволено позов приватного підприємства "АДЛЄР" до фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" про стягнення 483 439,31 грн., з яких 177 494, 84 грн. - основна заборгованість, 214 768,76 грн. - курсова різниця, 29 179,58 грн. - 30% річних, 26 497,16 грн. - пеня, 35 498,97 грн. - 20% штраф.

Стягнуто з фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" на користь приватного підприємства "АДЛЄР" : 177 494, 84 грн. - основного боргу, 214 768,76 грн. - курсової різниці, 29179,58 грн. - 30% річних, 13 248,58 грн. - пені, 17 749,49 грн. - штрафу, 9 048,82 грн. - судового збору. В частині позову про стягнення 13 248,58 грн. пені та 17 749,49 грн. штрафу - відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами (арк.справи 56-58).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - фермерське господарство "РОСА ПЛЮС" подав через господарський суд Хмельницької області апеляційну скаргу (Вх.№1266/15 від 27.04.2015р., арк.справи 66-74).

Апелянт стверджує, що не отримував повістки суду першої інстанції та не розписувався про її отримання. В матеріалах справи відсутні такі докази, а тому твердження суду, про те, що відповідач належно повідомлений судом про час та місце розгляду справи вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Скаржник також зазначає, що згідно додатку №2 до договору, курс долара США на міжбанківському валютному ринку України до гривні, на день їх підписання, становив 12,10 гри. за 1 долар США. Станом на 01.10.2014р. (дату, коли зобов'язання мало бути виконане), курс долара США на міжбанківському валютному ринку України до гривні становив 12,95 за 1 долар США. А тому, апелянт вважає, що розмір курсової різниці становить - 12 424,63 грн.

Стверджує, що судом не досліджувався й той факт, що станом па 13.02.2015р., офіційний курс долара США по відношенню до гривні становив 25,91 гривень за 1 долар США.

Апелянт також вважає, що розглядаючи справу та задовольняючи позов частково, суд був зобов'язаний дослідити всі обставини справи, перевірити правильність боргу та покласти судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також зазначає, що складні погодні умови, що склалися у регіоні в період осінь-зима 2014-2015 року, призвели до часткової загибелі посівів озимих культур, а площі, зайняті ними (360 га) підлягали пересіванню ярими культурами навесні поточного року.

Зазначені обставини різко погіршили фінансове становище господарства, що позбавило можливості відповідача негайно розрахуватися з ПП «Адлєр» у повному обсязі.

Керуючись п.7.2. договору відповідач сповістив у письмовій формі позивача про настання обставин, що перешкоджали виконанню обов'язків за договором та просив розглянути можливість здійснити відстрочення залишку заборгованості ФГ «Роса плюс» до липня 2015 року з урахуванням курсової різниці національної валюти до іноземної, що дозволило б мінімізувати збитки ПП «Адлєр».

При обґрунтуванні вимог апеляційної скарги посилається на норми ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст.192, 524, 530, 533, 551, 614, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст.4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 64, 65, 77, 83, 86, 104 ГПК України, п.п.1, 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» №6 від 23.03.2012р.

Згідно клопотання (Вх.№14643/15 від 17.06.2015р.) просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.2015р. у справі №924/303/15 частково, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог в частині стягнення на суму 202344,13 грн. - курсової різниці, 29179,58 - 30% річних, 26 497,16 гри. - пені, 35 498,97 гри. - штрафу, відмовити.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 р. апеляційну скаргу ПП «Роса Плюс» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.05.2015 р.

Позивач надіслав на адресу Рівненського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх..№11394/15 від 12.05.2015р.).

У відзиві позивач, зокрема, зазначає, що на адресу відповідача, судом завчасно, як того вимагають норми ГПК України, було направлено ухвалу про порушення провадження у справі, яку останнім отримано, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент подання позову відповідач свій обов'язок щодо оплати товару не виконав. А тому, обґрунтовано взято до уваги курс долару США на момент звернення із позовною заявою, а не на момент, коли зобов'язання мало бути ним виконане. Позивач звертає увагу, що аналогічна правова позиція вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 25.11.2014 р., по справі № 906/519/14 (роздруківка з офіційного сайту ЄДРСР додається). Крім того, правомірність стягнення курсової різниці саме станом на день пред'явлення (оформлення) позову підтверджується також постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2014 р., у справі №906/513/14 та постановою Вищого господарського суду України у справі №906/573/14 від 30 вересня 2014 року

Враховуючи, що судом правомірно задоволено позовні вимоги, відповідно правомірним вважає рішення у частині стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 9 048,82 грн., оскільки, при зменшенні розміру штрафних санкцій з ініціативи суду, судовий збір у повному обсязі покладається на відповідача.

На підставі викладеного вважає апеляційну скаргу, безпідставною та необґрунтованою, натомість, рішення господарського суду Хмельницької області, вважає законним і таким, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Просить апеляційну скаргу ФГ «РОСА ПЛЮС» на рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.2015 р. у справі №924/303/15 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.2015 р. у справі №924/303/15 залишити без змін

17.06.2015р. апелянт надіслав на адресу суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№14645/15 від 17.06.2015р.), в яких, крім уже зазначеного, як на практику розгляду аналогічних спорів, посилається на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.07.2014р. у справі №922/709/14. Відповідно, стверджує, що датою виникнення у відповідача зобов'язання зі сплати заборгованості, коригуючи суму із застосуванням міжбанківського валютного ринку України, слід вважати дату, виходячи із узгодженого в додатках №1 та №2, а саме - 01.10.2014р.

Відповідно до розпорядження голови суду від 07.07.2015р. у справі №924/303/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Мамченко Ю.А.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 08.07.2015р., представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.15 р. у справі №924/303/15 є законним та обґрунтованим, тому просить суд апеляційну скаргу фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" залишити без задоволення.

В судове засідання апеляційної інстанції відповідач не з'явився, однак, на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, у зв'язку з неможливістю забезпечити присутність у судовому засіданні свого представника (вх.№16370/15 від 07.07.2015р.).

Враховуючи подане клопотання скаржника, приписи ст. 101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

07.04.2014р. приватне підприємство "АДЛЄР" (продавець) та фермерське господарство "РОСА ПЛЮС" (покупець) уклали договір поставки №182/3, предметом якого є товар, який належить продавцю на момент укладення договору або буде набутий продавцем у майбутньому.

Відповідно п. 2.1 договору асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках та/або накладних документах відпуску товару, що є невід'ємною частиною даного договору. У випадку розбіжності даних у додатках щодо найменування, кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна.

Підпунктами 3.2, 3.3 договору погоджено, що товар вважається переданим покупцю з моменту підписання видаткових накладних. Прийом-передача товару від постачальника до покупця проводиться шляхом виписки накладної та/або акту, де зазначається дата передачі товару покупцю. Разом із товаром постачальник передає покупцю оригінальні товаросупровідні документи. Покупець зобов'язаний передати постачальнику оригінал довіреності та/або оформити відповідні документи згідно генеральної довіреності.

За змістом п.5.1 договору покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною у додатках, що є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони дійшли згоди, що ціна на товар та загальна сума договору зазначені у додатках і визначені у національній валюті України в сумі, еквівалентна курсу долар США на міжбанківському валютному ринку України на день підписання даного договору.

Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що товар оплачується на розрахунковий рахунок Продавця в національній валюті, згідно цін вказаних у відповідних додатках до договору, скоригованих пропорційно зміні долар США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Оплата вартості товару здійснюється не пізніше кінцевого строку, визначеного в додатках до даного договору. Без виставлення рахунку-фактури (п.5.3 договору).

Підпунктом 5.3.1 договору сторони встановили, у випадку, якщо курс долар США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару є нижчим курсу долар США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату відвантаження такого товару, покупець зобов'язується використовувати курс долар США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату відвантаження такого товару для цілей оплати такого товару.

Згідно п. 6.1 договору покупець зобов'язався при перерахуванні коштів обов'язково вказувати в платіжному дорученні номер і дату укладення даного договору. У випадку відсутності в платіжному документі цих реквізитів, продавець самостійно визначає напрями зарахування отриманих сум в рахунок існуючих зобов'язань покупця.

За прострочення виконання зобов'язань покупець зобов'язаний сплатити на користь Продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення (п.8.2 договору).

Відповідно п.8.4 договору покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь продавця штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

У п.8.6 договору, сторони, згідно п.2 ст.625 ЦК України дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами продавця сплачує на користь останнього 30% річних.

Договір діє з моменту підписання і скріплення печатками обома сторонами до повного виконання сторонами обов'язків по договору (п. 11.1 договору).

Договір підписано представниками та скріплено відтисками печаток сторін.

08.04.2014р. сторонами підписано Додаток №1 до договору поставки №182/3 від 07.04.2014р., в якому визначено найменування, кількість, ціна, еквівалент ціни товару в доларах США та термін поставки товару на загальну суму 163395,07 грн. (еквівалент 13847,04 дол. США) кінцевий термін оплати до 01.10.2014р. та Додаток №2 від 20.05.2014р. до договору поставки №182/3 від 07.04.2014р., в якому визначено найменування, кількість, ціна, еквівалент ціни товару в доларах США та термін поставки товару на загальну суму 1740099,77 грн. (еквівалент 14388,41 дол. США) кінцевий термін оплати до 01.10.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 337494,84 грн. Зазначене підтверджується копіями видаткових накладних №РН-0000368 від 11.04.2014р. на суму 163395,07 грн., №РН-0000717 від 21.05.2014р. на суму 174099,77грн., та відповідними актами приймання-передачі продукції №РН- 0000368 від 11.04.2014р. та №РН-0000717 від 21.05.2014р. Вказаний товар отримано уповноваженою особою відповідача (Радченко Р.П.) на підставі довіреностей №12 від 11.04.2014р. та №17 від 15.05.2014р. Строк виконання зобов'язань за даними поставками - до 01.10.2014р.

Відповідач в рахунок оплати отриманого товару перерахував позивачу 160 000,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень №233 від 04.12.2014р. на суму 50 000,00 грн., №251 від 16.12.2014р. на суму 50 000,00 грн., №254 від 18.12.2014р. на суму 40 000,00 грн. та №277 від 02.02.2015р. на суму 20 000,00 грн.

Отже, заборгованість відповідача за договором поставки №182/3 від 07.04.2014р. становить 177 494,84 грн.

За порушення термінів виконання грошових зобов'язань позивачем нараховано до стягнення з відповідача 214 768,76 грн. - курсова різниця, 29 179,58 грн. - 30% річних, 26 497,16 грн. - пеня, 35 498,97грн. - 20% штраф.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ст.11, ст.509 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору. В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто, сплати коштів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Як встановлено ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору поставки №182/3 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 337 494,84 грн. Вказаний товар отримано уповноваженою особою відповідача (Радченко Р.П.) на підставі довіреностей №12 від 11.04.2014р. та №17 від 15.05.2014р. Строк виконання зобов'язань за даними поставками - до 01.10.2014р.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобов'язання.

Відповідач в рахунок оплати отриманого товару розрахувався частково, перерахувавши позивачу 160 000,00 грн.

Тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, заборгованість відповідача за договором поставки №182/3 від 07.04.2014р. становить 177 494,84 грн. Отже, вимогу ПП "АДЛЄР" про стягнення з ФГ "РОСА ПЛЮС" 177 494,84 грн. простроченої заборгованості по договору поставки №182/3 від 07.04.2014р. правомірно задоволено місцевим господарським судом.

Пунктами 8.2, 8.4 договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов'язань покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь продавця штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Позивач, на підставі зазначених умов договору, нарахував 7020,99 грн. пені загалом за період з 01.04.2014р. по 13.02.2015р., розраховану по кожній накладній окремо та 6536,00 грн. штрафу.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.551 Цивільного кодексу України предметом неустойки є грошова сума, рухоме і нерухоме майно; якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 230 Господарського кодексу України передбачає, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок заявлених до стягнення сум штрафу та пені, колегія суддів погоджується, що останні нараховані вірно та в межах максимально можливого періоду та розміру.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 ЦК України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій (позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 09.04.2012 р. по справі №20/246-08).

Згідно п.3 ч.1 ст.83 ГПК України та ст. 233 ГК України господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, таке право суд реалізує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою. Зазначена стаття кореспондується з ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розглядаючи питання про стягнення сум пені та штрафу, судами повинно бути взято до уваги: причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (аналогічна позиція у постанові ВГСУ від 31.10.2012 року №5004/718/12).

Перевіривши обставини, на підставі яких було зменшено розмір штрафних санкцій (передбачені ст.233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України), враховуючи часткове погашення заборгованості, з огляду на те, що розмір заявленої до стягнення пені та штрафу є неспіврозмірно значним, зважаючи на заявлені позивачем вимоги про стягнення також 30% річних та курсової різниці, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість зменшити розмір нарахованої пені та штрафу на 50% та стягнути пеню в сумі 13 248,58 грн., штраф в розмірі 17 749,49 грн.

З огляду на викладене у стягненні пені в сумі 13 248,58 грн. та штрафу в розмірі 17 749,49 грн. відмовлено правомірно.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторонами у п.8.6 договору збільшено розмір процентів річних, передбачених ст.625 ЦК України до 30 % річних. Позивачем було заявлено до стягнення 29 179,58 грн. - 30% річних нараховані загалом за період з 02.10.2014р. по 13.02.2015р.

Перевіривши в апеляційному провадженні проведені позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з їх правомірністю, тому позовні вимоги в частині стягнення 30 % річних вірно задоволено судом першої інстанції.

Позивач заявляв до стягнення курсову різницю неоплаченого товару в розмірі 214 768,76 грн.

Як встановлено ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обіг іноземної валюти на території України підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством України, у тому числі Законами України "Про Національний банк України", "Про порядок розрахунків в іноземній валюті", Декретом КМУ від 19 лютого 1993р. №19-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", нормативно-правовими документами Національного банку України.

Разом з тим, не суперечить цивільному законодавству України спосіб визначення грошового зобов'язання із застосуванням еквіваленту вартості гривні в іноземній валюті.

Згідно ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 5.2 договору №182/3 від 07.04.2014р. сторони погодили порядок розрахунків, а саме визначили, що товар оплачується на розрахунковий рахунок продавця в національній валюті, згідно цін вказаних у відповідних додатках до договору, скоригованих пропорційно зміні курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Як вбачається з практики вирішення аналогічних спорів, Вищим господарським судом України в постанові від 25.11.2015р. у справі №906/519/14, зокрема, зазначено: «Судами також встановлено, що на момент подання позову відповідач свій обов'язок щодо оплати товару не виконав. Відтак, судами обґрунтовано взято до уваги курс долару США на момент звернення із позовною заявою».

Перевіривши в апеляційному провадженні проведені позивачем розрахунки, враховуючи міжбанківський курс гривні по відношенню до долара США станом на дату оплати за товар та станом на 13.02.2015р., колегія суддів погоджується, що позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці в розмірі 214 768,76грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача 177 494, 84 грн. - основного боргу, 214 768,76 грн. - курсової різниці, 29 179,58 грн. - 30% річних, 13 248,58 грн. - пені, 17 749,49грн. - штрафу, а в частині позову про стягнення пені в сумі 13 248,58 грн. та штрафу в розмірі 17 749,49 грн. належить відмовити.

Твердження скаржника про те, що останній не отримував повістки суду першої інстанції та не розписувався про її отримання спростовуються матеріалами справи, а саме повідомленням про вручення поштового відправлення (арк.справи 50). Ухвала суду від 05.03.2015р. була направлена на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що відповідно до ст. 64 ГПК України вважається належним повідомленням про час та місце розгляду справи судом (аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції"). Зазначене є підтвердженням того, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового слухання справи.

Твердження апелянта про сповіщення у письмовій формі позивача про настання обставин, що перешкоджали виконанню обов'язків за договором, не підтверджуються матеріалами справи, скаржником не додано жодних доказів про отримання позивачем зазначеного повідомлення.

Всупереч твердженням скаржника щодо пропорційного стягнення судового збору, судом першої інстанції вірно враховано п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відповідно до якого, у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" на рішення господарського суду Хмельницької області від 02.04.15 р. у справі № 924/303/15 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Мамченко Ю.А.