ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р.Справа № 922/3005/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом Публічне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ - 5", с. Подвірки
до Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Лемма-Віте", м. Харків
про зміну умов договору страхування життя
за участю представників:

позивача - Курінний Б.М., за дов. №33-07/11 від 12.01.2015 року.

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Публічної акціонерної компанії "Лемма-Віте", про зміну умов договору страхування життя у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що в процесі виконання сторонами договору довгострокового страхування життя (пенсійного страхування) № ДП 1210072 від 12 січня 2007 року мала місце істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а також інші умови, передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 травня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3005/15 та призначено її до слухання у судовому засіданні на 03 червня 2015 року.

03 червня 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області було відкладено розгляд даної справи до 22 червня 2015 року. Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 червня 2015 р. відкладено розгляд даної справи до 07 липня 2015 року.

В призначене судове засідання 07 липня 2015 року з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання" та поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. спр. 58-62, 81).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб фізичних осіб підприємців станом на 26 травня 2015 року, місцезнаходження відповідача - 61166, Харківська область, місто Харків, Дзержинський район, вулиця Коломенська, будинок 15, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи. Відповідно до вимог частини 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомлення суду стороною, а у разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважаються, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчить, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 07 липня 2015 року представник позивача не вияв наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

12 січня 2007 року між відповідачем (страховик) та позивачем (страхувальник) було укладено договір довгострокового страхування життя (пенсійного страхування) № ДП 1210072.

Відповідно до п. п .1.1, 1.2, 2.1, 2.2 договору, страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату застрахованій особі, вигодонабувачу згідно з умовами договору, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові внески та виконувати інші умови договору. За договором страховик надає послугу зі страхування життя працівників страхувальника (надалі - застраховані особи). Договір укладається відповідно до правил добровільного страхування життя № 01-03 від 2 лютого 2005 року, що зареєстровані Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 22.02.2005 року (надалі - правила страхування). Об'єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та додатковою пенсією застрахованих осіб. Перелік осіб, застрахованих за договором, визначено додатком № 1 (Реєстр застрахованих осіб - надалі - реєстр), що є його невід ємною частиною.

Страховим випадком є подія, яка відбулася після набрання чинності договору, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити страхову виплату, а саме: смерть застрахованої особи; дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору; інвалідність І групи, яка стала наслідком нещасного випадку, що трапився із застрахованою особою у період дії договору. За цим ризиком застрахованими є особи віком до 65 року. Страховим випадком також є інвалідність І групи, що встановлена у застрахованої особи протягом року із дня нещасного випадку, що мав місце у період дії договору та став його наслідком. Під нещасним випадком страховик визнає раптову та непередбачувану дію зовнішніх факторів (в тому числі протиправні дії третіх осіб) на застраховану особу, що призводить до порушення її здоров'я. Період страхування за страховими випадками, визначеними у п.п. 3.1.1 та 3.1.3 договору, починається щодо кожної застрахованої особи з останнього дня місяця, у якому сплачується перший страховий внесок щодо такої особи. При цьому перший черговий страховий внесок може бути сплачений страхувальником у строк до 31 грудня 2007 року. У разі несплати першого страхового внеску у зазначений строк, договір припиняє свою дію, а послуга зі страхування за ним вважається ненаданою. Початок періоду страхування за страховим випадком, визначеним у п.п. 3.1.2 договору, за бажанням страхувальника може розпочинатися до дати сплати першого чергового страхового внеску. У такому випадку страхувальник зазначає у призначені платежу строк, за який сплачує страхові внески та застрахованих осіб, відносно яких такі внески сплачуються. Страховик здійснює розрахунок страхової суми на дожиття згідно з умовами договору, починаючи з дати, вказаної страховиком у призначені платежу за весь оплачений період. Період страхування визначається щодо кожної застрахованої особи терміном у 10 років, починаючи з дати початку дії періоду страхування за подією, визначеному у п. 3.1.2 договору (п. п. 3.1, 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.2, 3.3, 3.4 договору).

Згідно п. п. 6.1, 6.2, 6.3, 6.4, 6.7 договору, предметом для укладання договору є подання страхувальником заяви за формою встановленою страховиком. На підставі отриманої заяви страховик складає реєстр. Підписанням цього договору страхувальник підтверджує, що він з правилами та умовами страхування ознайомлений. Страхувальник усвідомлює, що обов'язковою умовою укладання договору щодо кожної застрахованої особи є обов'язкова згода цієї особи на страхування, що засвідчується підписом застрахованої особи у додатку № 4А або № 4Б до цього договору. Страхувальник гарантує справжність підписів застрахованих осіб. Зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою страхувальника та страховика шляхом укладання додаткової угоди на підставі заяви однієї із сторін. До моменту підписання додаткової угоди про внесення змін до договору страхування, він продовжує діяти на попередніх умовах. Сторони вправі вносити зміни та доповнення до договору, припиняти дію договору без згоди на те застрахованої особи, а також третьої особи, на користь якої укладено договір. Зміни, які стосуються умов п. 6.6 договору, можуть бути внесенні лише за згодою застрахованих осіб, визначених у додатку № 4б до договору.

Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до закінчення періоду страхування. У випадку доповнення реєстру, щодо включених до нього застрахованих осіб, договір набуває чинності з останнього дня місяця, у якому сплачується перший страховий внесок щодо такої особи, та діє протягом 10 років. Договір страхування діє на території всіх країн світу. Договір страхування не розповсюджується на зони військових дій, місцевості де офіційно об'явленого надзвичайний стан (п. п. 7.1, 7.2 договору).

Договір припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у разі: закінчення строку його дії, виконання сторонами взаємних зобов'язань в повному обсязі; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Дію договору страхування може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика. Про намір достроково припинити дію договору будь-яка сторона зобов'язана повідомити іншу не пізніше як за 30 днів до дати його припинення. У разі дострокового припинення дії договору страхувальнику виплачується викупна сума, розмір якої визначається згідно додатку № 2 до договору. Страховик має право припинити дію договору щодо усіх чи частини застрахованих осіб, якщо не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору щодо усіх чи частини застрахованих осіб, страховик виступає поручителем, або гарантом, або заставодавцем за чинними зобов'язаннями страхувальника перед третіми особами. В такому випадку страховик письмово попереджає страхувальника про дострокове припинення договору. Якщо протягом 15 днів з моменту направлення такого попередження не будуть припинені зобов'язання страховика за договором гарантії, застави, поруки, або матимуть місце чинні зобов'язання страхувальника перед страховиком в результаті виконання страховиком зобов'язань страхувальника за договором гарантії, застави, поруки, даний договір достроково припиняє свою дію. В такому разі страховик виплачує страхувальнику викупну суму відповідно до умов п. 10.5 договору. Якщо на момент виникнення зобов'язання страховика по виплаті викупної суми мають місце зобов'язання страховика за договором гарантії, застави, поруки, укладеним в забезпечення зобов'язань страхувальника перед третіми особами, строк виплати викупної суми продовжується до моменту припинення таких зобов'язань. Якщо на момент виплати викупної суми матимуть місце зобов'язання страхувальника перед страховиком в результаті виконання страховиком зобов'язань страхувальнику виплачується викупна сума, зменшена на суму права вимоги страховика до страхувальника, що виникає внаслідок виконання такого зобов'язання. Договір вважається недійсним у разі його укладання після настання страхового випадку. Договір страхування визнається недійсним у судовому порядку згідно з чинним законодавством України (п. п. 10.1, 10.1.1, 10.1.2, 10.1.3, 10.2, 10.3, 10.4, 10.5, 10.6 договору).

Як стверджує позивач у зв'язку з фінансовою кризою, різким знеціненням національної валюти страхові суми на дожиття, які складаються з фактично отриманих накопичених відповідачем сум страхових внесків по застрахованих особах, до завершення встановленого договором 10-річного періоду страхування, тобто мінімум до грудня 2017 року (по працівниках, щодо яких у грудні 2007 року почались сплачуватись страхові внески), значно знеціняться (при тому, що щомісячне отримання відповідачем страхових внесків почалося у період, коли курс гривні до долара США був ще на рівні 5 грн./дол. США). З метою збереження накопичених за кожним працівником (застрахованою особою) страхових сум на дожиття, приймаючи до уваги: законодавчі зміни у визначенні поняття "договір довгострокового страхування життя" з набуттям чинності Податкового кодексу України, а також факт стрімких та не прогнозованих інфляційних процесів, знецінення національної валюти (яке, вірогідно, може й надалі продовжуватись аж до грудня 2017 року тобто до дати закінчення періоду страхування працівників, щодо яких у грудні 2007 року почались сплачуватися страхові внески), 27 березня 2015 року позивач направив на адресу відповідача пропозицію про внесення зміни до договору щодо встановлення періоду страхування щодо кожної застрахованої особи терміном не менше 5 років, починаючи з дати початку дії періоду страхування, та можливості його збільшення за бажанням позивача, проте відповідач у строк, встановлений ч. 3 ст. 188 ГК України, відповіді на вказану пропозицію не надав, що й призвело до звернення позивача до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Нормами ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Частиною 4 ст. 188 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк, з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно п.п. 2 п. 23 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування", страхування життя - це вид особистого страхування, який передбачає обов'язок страховика здійснити страхову виплату згідно з договором страхування у разі смерті застрахованої особи, а також, якщо це передбачено договором страхування, у разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та (або) досягнення застрахованою особою визначеного договором віку. Умови договору страхування життя можуть також передбачати обов'язок страховика здійснити страхову виплату у разі нещасного випадку, що стався із застрахованою особою, та (або) хвороби застрахованої особи. У разі, якщо при настанні страхового випадку передбачено регулярні послідовні довічні страхові виплати (страхування довічної пенсії), обов'язковим є передбачення у договорі страхування ризику смерті застрахованої особи протягом періоду між початком дії договору страхування та першою страховою виплатою з числа довічних страхових виплат. В інших випадках передбачення ризику смерті застрахованої особи є обов'язковим протягом всього строку дії договору страхування життя.

Відповідно до п. 14.1.52. ст. 14 Податкового кодексу України, договір довгострокового страхування життя - договір страхування життя строком на п'ять і більше років, який передбачає страхову виплату одноразово або у вигляді ануїтету, якщо застрахована особа дожила до закінчення терміну дії договору страхування чи події, передбаченої у договорі страхування, або досягла віку, визначеного договором. Такий договір не може передбачати часткових виплат протягом перших п'яти років його дії, крім тих, що здійснюються у разі настання страхових випадків, пов'язаних із смертю чи хворобою застрахованої особи або нещасним випадком, що призвело до встановлення застрахованій особі інвалідності I або II групи чи встановлення інвалідності особі, яка не досягла вісімнадцятирічного віку. При цьому платник податку - роботодавець не може бути вигодонабувачем за такими договорами страхування життя.

В якості підстав для внесення змін до договору позивач визначає інфляційних процеси в державі та норми п.14.1.52 ст. 14 Податкового кодексу України - строк від 5 і більше років (в редакції, що набула чинність 01.04.2011 р.) і втрату чинності Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" ( № 334).

Як зазначено вище в рішенні суду, статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). В силу норм ч. 1 ст. 651 ЦК України та ч. 2 ст. 652 ЦК України, про що вказано вище в рішенні суду, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний. При цьому, з підстав, встановлених частиною другої вказаної статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони, за наявності одночасно чотирьох умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як вбачається з умов договору, який є предметом провадження у даній справі (розділ 6 договору "порядок укладення та внесення змін до договору", а саме п. 6.4 договору, зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди на підстави заяви однієї зі сторін). Також позивачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, за сукупної наявності яких є можливим зміна умов договору за рішенням суду (позивач при визначенні чотирьох умов виходить з змін законодавства, інфляційних процесів та норм Податкового кодексу - сплату ним пені в розмірі 120% облікової ставки НБУ при достроковому розірванні договору). При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що зміна законодавства та інфляційні процеси в країні не є підставою, для примусового внесення змін до договору за рішенням суду; згідно змін у законодавстві, на які посилається позивач як на підставу внесення змін до договору (набрання чинності з 01.04.2011 р. Податкового кодексу України) останній передбачає термін дії договору - п'ять та більше років. Отже є незрозумілим, що саме є підставою для внесення змін до договору. Тобто, твердження позивача про те, що зміна законодавчих вимог у визначенні поняття договору довгострокового страхування життя та різке знецінення валюти є підставою, для внесення змін до спірного договору, є юридично неспроможними, ґрунтуються на невірному тлумаченні та застосуванні норм права. При зверненні з даним позовом до суду позивачем також не враховано зміст ч. 4 ст. 652 ЦК України, виходячи з обраного позивачем засобу захисту свого права - останній не ставить питання про судове розірвання договору, як і не доводить, крім вище зазначеного, винятковість випадку для внесення змін до договору (виходячи з ч. 4 вказаної статті - зміна умов договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках). За таких обставин, враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 188 ГК України, 6, 525, 626, 631, 651, 652 ЦК України, ст. 14 ПК України, ст. ст. 6, 16 ЗУ "Про страхування" та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий.

Повне рішення складено 13.07.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3005/15