РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/27917/14

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС"

про про визнання договору факторингу №4 від 26.08.2014 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Гулевець О.В.

Суддя Марченко О.В.

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін :

Від позивача: Чиркін Д.В. (дов.)

Від відповідача: Телещак Н.М. (дов.)

У судовому засіданні 08.07.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі відповідно до положень ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" про визнання договору факторингу № 4 від 26.08.2014 недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 порушено провадження у справі № 910/27917/14 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.01.2015.

13.01.2014 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшла заява про забезпечення позову.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в судовому засіданні 27.01.2015 не надав оригінали документів суду для огляду та надав суду документи по справі, просив долучити їх до матеріалів справи.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" у судовому засіданні 27.01.2015 надав суду клопотання про залишення позову без розгляду та документи по справі, надав щодо нього пояснення, просив задовольнити.

В судовому засіданні 27.01.2015 суд, розглянувши клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, встановив наступне.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Тобто, залишення позову без розгляду, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України, можливе лише у випадку існування справи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Мотивуючи своє клопотання, відповідач зазначив, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа №522/17641/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС", Баланюка В.В та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В, про визнання дій незаконними, визнання недійсним договору факторингу №4 від 26.08.2014 та зобов'язання виключити відомості із реєстру.

Однак, як зазначалось судом вище, обов'язковою умовою припинення провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України є тотожний склад сторін у спорі, предмету та підстави позову.

Як встановлено вище, Приморським районним судом м. Одеси розглядається спір з відмінним, ніж у даній справі №910/27917/14, складом учасників судового процесу та предметом позову. Окрім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014, на підставі п. ч. 1 ст. 205 ЦПК України, провадження у вказаній цивільній справі закрито.

Враховуючи вищенаведене, судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 27.01.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 03.02.2015.

03.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли пояснення та документи по справі, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в судовому засіданні 03.02.2015 надав суду пояснення по справі та щодо раніше наданої заяви про забезпечення позову та про залучення до участі третіх осіб, просив задовольнити дані заяви.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" у судовому засіданні 03.02.2014 надав суду письмові заперечення на позов, просив залучити їх до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.02.2015 суд, розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, відмовив в її задоволенні, з огляду на наступне.

В своїй заяви про забезпечення позову позивач просить суд вжити заходи до забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти певні дії, накладення арешту на нерухоме майно, яке належить боржникам та накладення арешту на рахунки відповідача у справі в межах ціни позову.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Положеннями постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Проте, позивачем, у відповідності до ст. 33-34 ГПК України, не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання, суду не надано жодних доказів того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Припущення позивача про імовірність утруднення виконання рішення без надання доказів в підтвердження наявності таких обставин, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Щодо зазначення позивачем у позові третіх осіб - Генеральної прокуратури України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то суд зазначає наступне.

Положеннями ГПК України передбачено, що прокурор може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави та у відповідності до ст. 36 - 1 Закону України "Про прокуратуру" прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати таке представництво у будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом, а тому у суду відсутні підстави для залучення Генеральної прокуратури України до участі у справі в якості третьої особи.

Також, у відповідності до положень ст. 27 ГПК України, враховуючи положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд дійшов висновку про відсутність необхідності залучення до участі у даній справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи.

Представники сторін в судовому засіданні 03.02.2015 надали суду спільне клопотання про продовження строку вирішення спору відповідно до ст. 69 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/27917/14 на 15 днів.

В судовому засіданні 03.02.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 18.02.2015.

10.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" надійшли документи та пояснення по справі.

17.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли пояснення по справі.

18.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли документи по справі.

18.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву.

В судове засідання 18.02.2015 з'явились представники позивача та відповідача, Представник відповідача надав суду документи по справі та заперечення на позовну заяву.

В судовому засіданні 18.02.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 24.02.2015.

24.02.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли документи по справі.

В судове засідання 24.02.2015 з'явились представники позивача та відповідача, надали пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/27917/14.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду міста Києва Паламаря П.І. від 24.02.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/27917/14 у складі колегії суддів: Гулевець О.В. (головуючий), суддя Пригунова А.Б., суддя Стасюк С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2015 колегією суддів у складі: Гулевець О.В. (головуючий), суддя Пригунова А.Б., суддя Стасюк С.В. прийнято справу №910/27917/14 до свого провадження та призначено її до розгляду на 24.03.2015.

24.03.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли пояснення та документи по справі.

Розгляд справи № 910/27917/14 призначений на 24.03.2015 не відбувся у зв'язку з перебуванням судді Гулевець О.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 розгляд справи №910/27917/14 призначено на 15.04.2015.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" у судовому засіданні 15.04.2015 надав суду клопотання про призначення експертизи та клопотання про продовження строку вирішення спору у даній справі.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в судовому засіданні 15.04.2015 надав суду заперечення проти клопотання про призначення судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/27917/14 на 15 днів.

В судовому засіданні 15.04.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 19.05.2015.

13.05.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли документи по справі.

19.05.2015 розгляд справи № 910/27917/14 не відбувся, у зв'язку з неможливістю суддею Пригуновою А.Б., яка приймала участь у колегіальному розгляді справи №910/27917/14, здійснювати правосуддя.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/477 від 20.05.2015, в зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б., призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/27917/14.

В результаті проведення повторного автоматичного розподілу справи № 910/27917/14, вказана справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: Гулевець О.В. (головуючий), суддя Марченко О.В., суддя Стасюк С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 колегію суддів у складі: Гулевець О.В. (головуючий), суддя Марченко О.В., суддя Стасюк С.В. прийнято справу №910/27917/14 до свого провадження та призначено її розгляд на 23.06.2015.

08.06.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли пояснення щодо застосування наслідків недійсності правочину.

23.06.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 23.06.2015 з'явився представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" та надав суду документи по справі, просив долучити їх до матеріалів справи.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" у судове засідання 23.06.2015 не заявився, проте, від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2015 розгляд справи №910/27917/14 відкладено на 08.07.2015.

03.07.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Каджая Геннадія Сергійовича надійшла заява в якій Каджая Геннадій Сергійович просить суд залучити його до участі у справі №910/27917/14 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

07.07.2015 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" надійшли пояснення щодо надходження коштів в розмірі 307000,00 грн. згідно із платіжним дорученням №5 від 08.09.2014.

В судове засідання 08.07.2015 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" у судовому засіданні 08.07.2015 надав суду клопотання про залучення до участі у справі Балєва В.П., Власову О.В., Гуцул С.В., Поліщук Н.І., Когут С.В. в якості третіх осіб на стороні відповідача.

Суд, розглянувши вказане клопотання відповідача, зазначає наступне.

Клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб обґрунтоване тим, що рішення у справі може вплинути на обов'язки боржників, з якими були укладені кредитні договори, права вимоги за якими були передані відповідачу відповідно до спірного договору факторингу № 4 від 26.08.2014, оскільки, у даній справі необхідним є встановлення належного кредитора боржників - Балєва В.П., Власової О.В., Гуцула С.В., Поліщук Н.І., Когут С.В. Наявність юридичного інтересу боржників, відповідач обґрунтовує тим, що у зв'язку із прийняттям рішення у даній справі, наявні обов'язки таких осіб як боржників може бути змінено у майбутньому щодо кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС".

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору факторингу № 4 від 26.08.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" про відступлення прав вимоги за 6 кредитними договорами: № 172/2-11 від 28.04.2011 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 569/1-08 від 07.04.2008 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; № 622/1-07 від 13.03.2007 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцулом Сергієм Васильовичем; №115/1-11 від 28.04.2011 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 1683/2-06 від 07.07.2006 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; № 146/1-11 від 08.04.2011 року між Публічним Акціонерним Товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною та застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 27 ГПК України, у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

У пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року господарським судам України роз'яснено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи наведене, оскільки, умовами кредитних договорів на боржників покладено зобов'язання щодо повернення кредитних коштів кредитору, а згідно із положеннями чинного законодавства та за умовами спірного договору на боржників не буде покладено нових обов'язків та не буде наділено новими правами, у зв'язку із укладенням між позивачем та відповідачем оспорюваного договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для залучення до участі у справі Балєва В.П., Власової О.В., Гуцула С.В., Поліщук Н.І., Когут С.В. в якості третіх осіб на стороні відповідача.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі Балєва В.П., Власову О.В., Гуцул С.В., Поліщук Н.І., Когут С.В. в якості третіх осіб на стороні відповідача.

Також, в матеріалах справи наявна заява Каджая Геннадія Сергійовича (вх. 03.07.2015), в якій він просить суд залучити його до участі у справі №910/27917/14 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача. Оскільки, матеріали справи не містять та заявником не надано доказів в підтвердження того, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Каджая Геннадія Сергійовича, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви. При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня заява про залучення Каджая Геннадія Сергійовича до участі у справі як третьої особи, яка направлена до суду, як стверджує заявник 09.06.2015, та згідно відомостей комп'ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що по даній справі №910/27917/14 відповідна заява не надходила.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" в судовому засіданні надав суду клопотання про призначення у справі судової експертизи, просив долучити його до матеріалів справи, надав щодо вказаного клопотання пояснення та просив задовольнити.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в судовому засіданні заперечив проти клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

В судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про призначення експертизи у справі заявлених у судових засіданнях 15.04.2015 та 08.07.2015.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в судовому засіданні 08.07.2015 надав суду пояснення по суті позовних вимог, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" в судовому засіданні 08.07.2015 надав пояснення по суті заперечень на позов.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 08.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позову, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

26.08.2014 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" (клієнт, позивач) в особі представника Баланюка Віктора Володимировича та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" (фактор) було укладено договір факторингу №4 (надалі - договір факторингу), відповідно до умов якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених цим договором (п. 1.1.)

Обсяг (сума) прав вимоги визначена клієнтом на дату укладення договору (п. 1.2.).

Під правами вимоги у договорі факторингу розуміються права грошової вимоги, існуючі або майбутні, клієнта до боржників і гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів та договорів забезпечення. Зокрема, права вимоги включають права вимагати: повернення кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами.

Відповідно до додатку №1 до договору факторингу, сторонами погоджено перелік договорів та розмірів прав вимоги, що передаються на підставі договору та визначено, що за договором факторингу передаються права вимоги за наступними кредитними договорами:

- № 172/2-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем;

- № 569/1-08 від 07.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною;

- № 622/1-07 від 13.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцулом Сергієм Васильовичем;

- №115/1-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем;

- № 1683/2-06 від 07.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталія Іванівна;

- № 146/1-11 від 08.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною.

Пунктом 3.2. договору факторингу визначено, що відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акту приймання-передачі прав вимоги за формою згідно додатку № 2 до договору.

Пунктом 2.1. договору факторингу передбачено, що сума фінансування за первинними договорами, зазначеними у додатку №1, визначена сторонами у розмірі 307000 (триста сім тисяч) гривень.

Фактор здійснює перерахування клієнту суми фінансування на протязі 30 робочих днів з дати підписання цього договору (п. 2.2.).

Договір набирає чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за правочином (п.10.1).

З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2014 позивачем було передано, а відповідачем за актом приймання-передачі прав вимоги прийнято права вимоги за договором факторингу №4 від 26.08.2014.

Позивач зазначає, що після запровадження у банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було встановлено нікчемність договору факторингу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що банк здійснив відчуження майна (права вимоги) за ціною, що на 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що свідчить про нікчемність договору факторингу; з боку Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" договір факторингу №4 від 26.08.2014 було підписано неуповноваженою особою без погодження Національного банку України; договір факторингу не відповідає приписам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" та був укладений всупереч обмеженням встановленим у рішенні управління Національного банку України в Одеській області №30 від 11.08.2014 "Про застосування заходів впливу до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО".

Враховуючи вищенаведене, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору факторингу № 4 від 26.08.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" про відступлення прав вимоги за 6 кредитними договорами: № 172/2-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 569/1-08 від 07.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; № 622/1-07 від 13.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцулом Сергієм Васильовичем; №115/1-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 1683/2-06 від 07.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; № 146/1-11 від 08.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною та застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на безпідставність заявленого позивачем позову, оскільки договір факторингу №4 від 26.08.2014 було укладено у відповідності до чинного на момент його укладання законодавства України та уповноваженою особою банку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково. При цьому господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як зазначено судом вище, між позивачем та відповідачем укладено договір факторингу №4 від 26.08.2014, відповідно до умов якого позивачем передано відповідачу права вимоги за кредитними договорами: № 172/2-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 569/1-08 від 07.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; № 622/1-07 від 13.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцулом Сергієм Васильовичем; №115/1-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 1683/2-06 від 07.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; № 146/1-11 від 08.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною.

Як зазначалось судом вище, підставою для визнання недійсним договору факторингу позивач вказує те, що даний правочин в силу приписів ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемним.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

На підставі постанови №610 від 26.09.2014 правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" до категорії неплатоспроможних", керуючись приписами ст.ст.12, 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", 26.09.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №103 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Акціонерному банку "ПОРТО-ФРАНКО", на підставі якого з 29.09.2014р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови №67 від 30.01.2015 правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №19 від 30.01.2015 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Положеннями статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000р. № 2121-III передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 1 закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012р. № 4452-VI визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Частиною 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, у в тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Отже, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ставиться в залежність від звичайної вартості послуг, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

В підтвердження того, що відчуження банком за договором факторингу на користь відповідача у справі права вимоги відбулося за ціною, меншою за звичайну, позивачем надано суду звіт про експертну оцінку ринкової вартості прав грошової вимоги, складений виконавцем Товариства з обмеженою відповідальністю "Експертна компанія "Професіонал" суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України на виконання експертних оцінок майна та майнових прав №14108/12 від 24.12.2012).

За змістом ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до наведеного звіту ринкова вартість права грошової вимоги за кредитними договорами: № 172/2-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 569/1-08 від 07.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; № 622/1-07 від 13.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцулом Сергієм Васильовичем; №115/1-11 від 28.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; № 1683/2-06 від 07.07.2006 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; № 146/1-11 від 08.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною, які є предметом договору факторингу, станом на 26.08.2014 становить 2136954,00 грн.

З наведеного вбачається, що визначена за результатами оцінки вартість права грошової вимоги за вказаними кредитними договорами є значно більшою, аніж вартість, за якою відповідне право вимоги було відчужено на користь відповідача за договором факторингу.

Згідно із ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

У відповідності до вищенаведених положень Закону, Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" було замовлено рецензування звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем.

З рецензії, проведеної суб'єктом оціночної діяльності Смірновим Дмитром Анатолійовичем (кваліфікаційне свідоцтво суб'єкта оціночної діяльності №3315 від 25.02.2005), вбачається, що звіт, складений Головобородько Г.С., відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

З огляду на вище викладене, суд приймає до уваги висновок, складений суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем за результатами оцінки права вимоги позивача за кредитними договорами № 172/2-11 від 28.04.2011, № 569/1-08 від 07.04.2008, №622/1-07 від 13.03.2007, №115/1-11 від 28.04.2011, № 1683/2-06 від 07.07.2006, № 146/1-11 від 08.04.2011, з урахуванням рецензії, що складена Смірновим Д.А., як належний доказ того, що ринкова вартість права вимоги банку за означеними договорами є значною вищою, ніж визначена у договорі №4 від 26.08.2014.

Під час розгляду справи відповідачем у судових засіданнях 15.04.2015 та 08.07.2015 заявлялись клопотання про призначення судової експертизи.

У клопотанні заявленому у судовому засіданні 15.04.2015 позивач просив поставити на вирішення експерта питання визначення ринкової вартості грошової вимоги за договором факторингу №4 від 26.08.2014 станом на момент його укладення.

У клопотанні заявленому у судовому засіданні 08.07.2015 позивач просив поставити на вирішення експерта наступні питання:

чи укладалися станом на 26.08.2014 року у м. Одесі договори факторингу та чи було у зв'язку з цим передано за такими договорами факторингу аналогічні укладеному 26.08.2014 року між ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та ТОВ "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" договору факторингу №4 права вимоги за кредитними договорами, загальною сумою заборгованості 7 121 432,00 грн.

якщо станом на 26.08.2014 року у м. Одесі укладалися такі договори факторингу з вище зазначеною умовою, якою була плата факторів за отриману послугу факторингу?

чи відповідає плата фактора ТОВ "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" за договором факторингу №4, укладеному 26.08.2014 між ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та ТОВ "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" звичайним цінам, тобто розміру плати інших факторів за отриману ними послугу факторингу станом на 26.08.2014 року у м. Одесі у зв'язку з отриманням ними прав вимоги за кредитними договорами, загальною сумою заборгованості 7 121 432,00 грн. Якщо ні, то на скільки вартість відступлених прав вимоги за договором факторингу №4 від 26.08.2014 року відрізняється від звичайних цін (у грошовому та відсотковому виразі)?

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи наявний звіт про оцінку права грошової вимоги, яке було відчужено за спірним договором факторингу, складеного суб'єктом оціночної діяльності Головобородько Геннадієм Станіславовичем та наявні документи на підтвердження повноважень суб'єкта оціночної діяльності на здійснення такої діяльності, а відповідачем доказів, які б містили суперечливі вказаному звіту відомості щодо вартості відчужених прав вимоги та власної оцінки вартості прав вимоги не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання та призначення у справі судової експертизи.

Крім того, судом враховано, що відповідно до наявного в матеріалах справи листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 03.04.2015 №4015-15 по аналогічній справі №910/27916/14, що розглядалась у Господарському суді міста Києва, у КНДІСЕ відсутня відповідна методика для встановлення ринкової вартості майнових прав.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" на підставі договору факторингу №4 від 26.08.2014 було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" майно (права вимоги за кредитними договорами) за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що згідно приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") свідчить про нікчемність вищезазначеного правочину.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. ст.215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищенаведене та з огляду на встановлені судом обставини щодо нікчемності договору факторингу, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання недійсним договору факторингу №4 від 26.08.2014, у зв'язку позов у даній частині підлягає задоволенню судом.

Позивач, також, посилається на те, що договір факторингу не відповідає приписам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відповідно до договору факторингу відповідача було передано, зокрема, права вимоги ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" за кредитним договором № 569/1-08 від 07.04.2008 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною та кредитним договором № 622/1-07 від 13.03.2007 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцул Сергієм Васильовичем.

Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII від 03.06.2014 набрав чинності 07 червня 2014 року.

У відповідності п.п. 3 п. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Згідно із п.п. 1 п. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Зобов'язання Власової Олени Вікторівни перед банком за договором № 569/1-08 від 07.04.2008 забезпечені договором іпотеки від 08.04.2008, укладеним між АБ "ПОРТО-ФРАНКО", Боровською Ольгою Володимирівною та Байлик Оленою Сергіївною, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрованим в реєстрі за №2720, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру №45 у будинку №9 вул. І. Рабіна в м. Одеса.

Зобов'язання Гуцула Сергія Васильовича перед банком за договором № 622/1-07 від 13.03.2007 забезпечені договором іпотеки від 13.03.2007, укладеним між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрованим в реєстрі за №У-260, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру №80 у будинку №100 по вул. Ак. Корольова, 10 в м. Одеса.

З наведеного випливає, що всупереч положенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" було відчужено на користь відповідача, в тому числі, заборгованість фізичних осіб, яка забезпечена заставою житлового фонду.

З приводу посилань позивача на відсутність у Баланюка Андрія Олександровича повноважень на підписання договору №4 від 26.08.2014 факторингу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст. ст. 245, 246 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, повноваження Баланюка Андрія Олександровича на підписання від імені позивача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю 13.08.2014, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзар О.Ю. зареєстрованою в реєстрі за №939.

Довіреність від імені ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" підписана керівником товариства - Панченком Андрієм Олександровичем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

В матеріалах справи відсутні докази скасування позивачем довіреності виданої на ім'я Баланюка Андрія Олександровича.

З огляду на вищенаведене, суд вважає безпідставними посилання позивача на відсутність у Баланюка Андрія Олександровича повноважень на підписання договору факторингу №4 від 26.08.2014.

Як вбачається із матеріалів справи 11.08.2014 управлінням Національного банку України в Одеській області було прийнято рішення №30 "Про застосування заходів впливу до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО", відповідно до якого вирішено обмежити право банку передавати третім особам майно та активи банку.

У відповідності до положень ч. 1 ст. ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" однією з гарантій банківської діяльності є те, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Суд зазначає, що невиконання банківськими установами вимог, заходів впливу Національного банку України не є підставою, у відповідності до положень чинного законодавства, для визнання недійсними правочинів укладених всупереч таким вимогам, а тому, суд вважає, що посилання позивача на обмеження, введені Національним банком України, не свідчать наявність підстав для визнання договору факторингу недійсним.

Щодо посилань відповідача на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 у справі №522/22217/15-ц про визнання договорів дійсними та визнання прав іпотекодержателя, то суд не приймає дане рішення до уваги, оскільки у суду відсутні докази набуття вказаним рішенням законної сили. Також, в матеріалах справи наявні ухвала Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 провадження №22-ц/785/2910/15, відповідно до якої відкрито апеляційне провадження на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 у справі №522/22217/15-ц.

Позивачем, також заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.

В письмових поясненнях, що подані через канцелярію суду 08.06.2015, позивач зазначає, що наслідки недійсності договору факторингу № 4 від 26 серпня 2014 року необхідно визначити у наступному вигляді:

1. Зобов'язати ТОВ "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" повернути ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" права вимоги за наступними кредитними договорами: кредитний договір №172/2-11 від 28.04.2011 року, позичальник (боржник) за кредитним договором Балєв В.П.; кредитний договір №569/1-08 від 07.04.2008 року, позичальник (боржник) за кредитним договором Власова Е.В.; кредитний договір №622/1-07 від 13.03.2007 року, позичальник (боржник) Гуцул С.В.; кредитний договір №115/1-11 від 18.03.2011 року, позичальник (боржник) Балєв В.П.; кредитний договір 1683/2-06 від 07.07.2006 року, позичальник (боржник) Поліщук Н.І.; кредитний договір №146/1-11 від 08.04.2011 року, позичальник (боржник) Когут С.В.

2. Визнати за ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" права іпотекодержателя за наступними іпотечними договорами: іпотечний договір від 18.03.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Головко Тетяною Володимирівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537; іпотечний договір від 28.04.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №1223; іпотечний договір від 08.04.2008 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Боровською Ольгою Володимирівною, а також Байлик Оленою Сергіївною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №2720; іпотечний договір від 13.03.2007 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №У- 260; іпотечний договір від 07.07.2006 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №У- 437; іпотечний договір від 08.04.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Дунайським Сергієм Івановичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №921; іпотечний договір від 08.04.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Когутом Володимиром Сергійовичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №923; іпотечний договір від 08.04.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Дейнегою Тетяною Олександрівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №919.

Проте, оскільки позивачем не було заявлено заяви про зміну позовних вимог в частині вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, а тому дана вимога розглядається судом у редакції викладеній у позовній заяві.

Згідно із ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги, позивачем не було визначено, які наслідки недійсності договору факторингу слід застосувати.

Суд зазначає, що визначений позивачами предмет позову в повній мірі має забезпечувати захист їх порушеного права. Предмет позову співвідноситься з способами захисту прав, має певний зміст, та є певною матеріально-правовою вимогою, з приводу якої суду належить постановити рішення.

Однак, заявлена вимога позивачем про застосування наслідків недійсності правочину не спрямована на захист порушеного права або законного інтересу позивача, оскільки не містить, які саме наслідки недійсності договору факторингу №4 від 26.08.2014 необхідно застосувати, а тому суд вважає, що дана вимога у редакції заявленій позивачем не може бути задоволена судом.

Водночас, у відповідності до ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як встановлено судом вище, за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.08.2014 позивачем було передано, а відповідачем прийнято права вимоги за договором факторингу №4 від 26.08.2014. Дані обставини відповідачем не заперечено.

Враховуючи те, що судом задоволено вимогу про визнання недійсним договору факторингу №4 від 26.08.2014, суд дійшов висновку про застосування з власної ініціативи наслідків недійсності нікчемного правочину.

Разом з тим, судом враховано, що за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.08.2014, сторони визначили, що позивач передає, а відповідач приймає права вимоги.

Однак, у відповідності до положень ст. 216 ЦК України, за недійсним правочином кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому, враховуючи те, що права вимоги не можливо повернути в натурі, беручи до уваги, що фактично відповідачу було передано кредитні договори, суд дійшов висновку про зобов'язання відповідача передати позивачу кредитні договори, права вимоги за якими були передані за договором факторингу №4 від 26.08.2014, а саме: кредитний договір № 172/2-11 від 28.04.2011 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; кредитний договір № 569/1-08 від 07.04.2008 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; кредитний договір № 622/1-07 від 13.03.2007 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцул Сергієм Васильовичем; кредитний договір №115/1-11 від 28.04.2011 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; кредитний договір № 1683/2-06 від 07.07.2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; кредитний договір №146/1-11 від 08.04.2011 року укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною.

При цьому, у суду відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази перерахування відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" за договором №4 від 26.08.2014 факторингу позивачу - Публічному акціонерному товариству Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" грошових коштів у розмірі 307000,00 грн. в якості суми фінансування.

В підтвердження оплати відповідачем права вимоги за договором факторингу представником відповідача надано суду копію платіжного доручення №5 від 08.09.2014 на суму 307000,00 грн. з призначенням платежу "кор. рах. №0. Плата згідно договору-факторингу №4 від 26.08.2014 р. без ПДВ".

Відповідно до п. 3.1 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно із додатком 2, 8 Інструкції для заповнення реквізиту № 50 (дата надходження) зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Проте, на наданому відповідачем платіжному дорученні №3 від 08.09.2014 відсутній підпис відповідального виконавця та відбиток печатки банку, що свідчить про недоведеність відповідачем факту сплати ним на користь банку вартості фінансування за договором факторингу у відповідності до його п. 2.1.

Також, суд враховує надану позивачем до матеріалів справи довідку Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації №34/37-19 від 13.01.2015, в якій вказано, що оплата за договором факторингу №4 від 26.08.2014 відповідачем не здійснювалася.

З огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів виконання відповідачем умов договору факторингу в частині здійснення оплати грошових коштів у розмірі 307000,00 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов'язання позивача здійснювати повернення таких грошових коштів на користь відповідача.

Частиною 3 статті 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.06.2011 року №3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.06.2011 року №3674-VI визначено, що ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру складає 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014, № 80-VIII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн. 00 коп.

Судовий збір в сумі 1218,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір факторингу №4 від 26.08.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10; ідентифікаційний код 13881479) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" (01010, м. Київ, вул. Миколи Гайцана, 6; ідентифікаційний код 38985197).

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" (01010, м. Київ, вул. Миколи Гайцана, 6; ідентифікаційний код 38985197) повернути Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10; ідентифікаційний код 13881479) кредитні договори, права вимоги за якими були передані за договором факторингу №4 від 26.08.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС", а саме: кредитний договір № 172/2-11 від 28.04.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; кредитний договір № 569/1-08 від 07.04.2008, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною; кредитний договір № 622/1-07 від 13.03.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Гуцул Сергієм Васильовичем; кредитний договір №115/1-11 від 28.04.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем; кредитний договір № 1683/2-06 від 07.07.2006, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною; кредитний договір №146/1-11 від 08.04.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Когут Світланою Василівною та іпотечні договори, права вимоги за якими були передані за договором факторингу №4 від 26.08.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС", а саме: іпотечний договір від 18.03.2011, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Головко Тетяною Володимирівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537; іпотечний договір від 28.04.2011, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Балєвим Володимиром Петровичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №1223; іпотечний договір від 08.04.2008, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Боровською Ольгою Володимирівною, Байлик Оленою Сергіївною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №2720; іпотечний договір від 13.03.2007, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Власовою Оленою Вікторівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №У-260; іпотечний договір від 07.07.2006, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Поліщук Наталією Іванівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №У-437; іпотечний договір від 08.04.2011, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Дунайським Сергієм Івановичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №921; іпотечний договір від 08.04.2011, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Когутом Володимиром Сергійовичем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №923; іпотечний договір від 08.04.2011 року, укладений між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" та Дейнегою Тетяною Олександрівною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №919.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС" (01010, м. Київ, вул. Миколи Гайцана, 6; ідентифікаційний код 38985197) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 10.07.2015.

Головуючий суддя О.В. Гулевець

Суддя О.В. Марченко

Суддя С.В. Стасюк