КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/29699/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Чайковська Л.Б. - представник;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 05.03.2015

у справі № 910/29699/14 (суддя Полякова К. В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фенога Віктор Іванович

про відшкодування шкоди в порядку регресу 6 833,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.15р. у справі № 910/29699/14 позовні вимоги задоволено повністю, з Моторного (транспортного) страхового бюро України стягнуто на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" 6833 гривні 44 копійки сплаченого страхового відшкодування та 1827 гривень 00 копійок судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду м. Києва скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевий суд приймаючи рішення по суті спору виходив з того, що копії документів відповідно до п.35.2 ст. 35 Закону України «Про страхування» були надані безпосередньо Феногою І.В. та приєднані до матеріалів справи, що і стало підставою для стягнення відшкодування з МТСБУ. Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що Фенога І В. не приймав участь у судових засіданнях, а надіслав до суду зазначені документи, однак зазначені документи належним чином не завірені, що викликає сумнів у їх дійсності.

Крім того, апелянт вважає, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що страховик нарахував страхове відшкодування без урахування зносу, тобто мав право згідно умов договору добровільного страхування. Проте регламентна виплата здійснюється за відрахуванням коефіцієнту фізичного зносу розрахованого згідно Методики автотоварознавчої експертизи, а отже на думку апелянта розмір регламентної виплати є завищеним.

В судове засідання представник відповідача повторно не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

В судове засідання третя особа не з»явився, через відділ документального забезпечення суду надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення , а також просить розглядати справу у його відсутності у зв»язку з тим, що він за станом здоров»я не виїжджає за межі міста Полтави.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, третьої особи, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, колегія встановила наступне.

25.02.2011 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та Пілюгіним Валентином Олексійовичем (страхувальник) укладено договір №4143Г-а/11П добровільного страхування наземних транспортних засобів, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Nissan", державний номер ВІ6518АМ. Вигодонабувачем за даним Договором виступаю Публічне акціонерне товариство "Індустріально-Експортний Банк".

Відповідно до відомості № 8948782 про дорожньо-транспортну пригоду 23.01.2012 по вул. Красна у н/п Октябрський, Полтавської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Nissan", державний номер ВІ6518АМ, під керуванням Пілюгіна А.В. (право користування передбачено у технічному паспорті) та транспортним засобом марки "Mitsubishi", державний номер ВІ5458АО, під керуванням Феноги В.І.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Феногою В.І. Правил дорожнього руху України, якого постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 07.02.2012 у справі №1622/1117/2012 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

23.01.2012 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №4143Г-а/11П від 25.02.2011 року.

Умовами п.15 вищезазначеного договору, сторони погодили, що виплата страхового відшкодування здійснюється на базі авторизованої СТО.

Позивачем визначено розмір страхового відшкодування на підставі виставленого станцією СТО ТОВ "Сан Моторс" рахунку № від 23.01.2012 та акту виконаних робіт № від 10.03.2012 та зазначений у страховому акті № 2012/V/MOD00443VESKO2396 від 03.02.2012 із розрахунком до нього у розмірі 6833,44 грн.

На виконання умов договору №4143Г-а/11П від 25.02.2011 та відповідно до листа вигодонабувача, позивач перерахував на рахунок ТОВ "Сан Моторс" суму страхового відшкодування у розмірі 6833,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4756 від 07.02.2012 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом ч.1 ст. 1191 ЦК України).

Винний у спричиненні ДТП водій - Фенога В.І. є учасником бойових дій, а тому не мав полісу ОСЦПВВНТЗ. У зв'язку із чим, обов'язок по відшкодуванню завданих внаслідок даної ДТП збитків покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги в межах суми 6 833, 44 грн. до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

29.04.2012 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак коштів станом на день розгляду справи судом позивач так і не отримав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 07.02.2012 у справі №1622/1117/2012 встановлено вину Феноги І.В. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки "Mitsubishi", державний номер ВІ5458АО.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність Феноги І.В., який керував транспортним засобом марки "Mitsubishi", державний номер ВІ5458АО, застрахована не була, оскільки Фенога І.В. є учасником бойових дій і відшкодування збитків у таких випадках проводить МТСБУ.

Відповідно до п.41.1. г) Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Пунктом 13.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" встановлено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Пункт 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302, визначає, що учасникам бойових дій відповідно до ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій".

Як вбачається з матеріалів справи, Фенозі Володимиру Івановичу видано безтермінове посвідчення учасника бойових дій, видане 28.07.1999 Октябрським райвійськкоматом м.Полтави, а також посвідчення водія та технічний паспорт ТЗ марки "Mitsubishi", державний номер ВІ5458АО. Зазначені документи надані для долучення до матеріалів справи безпосередньо Феногою І.В. в якості додатку до його письмових пояснень по справі, у яких він підтверджує факт та обставини настання ДТП 23.01.2012 року.

Таким чином, відповідач - Моторне (транспортне) страхове бюро України є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Nissan", державний номер ВІ6518АМ.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №4143Г-а/11П від 25.02.2011 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Феноги І.В., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору № 4143Г-а/11П від 25.02.2011, та заяви вигодонабувача щодо виплати страхового відшкодування на рахунок СТО, перерахував визначену суму у розмірі 6833,44 грн. на рахунок СТО ТОВ "Сан Моторс", що підтверджується платіжним дорученням № 4756 від 07.02.2012 року.

Таким чином, здійснена позивачем виплата страхового відшкодування підлягає відшкодуванню у порядку регресу у повному обсязі, враховуючи положення п.36.2 та 36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме щодо права страховика здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є виставлені ТОВ "Сан Моторс" рахунок та акт виконаних робіт по здійсненню ремонту пошкодженого ТЗ, а також платіжне доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок даної СТО.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Рішення Верховного Суду України, відповідно до положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, згідно якої достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування відповідачем шкоди в порядку регресу у розмірі 6 833, 44 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта щодо неналежності доказів визначення вартості матеріального збитку пошкодженого ТЗ, оскільки, враховуючи приписи ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування", а також ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України позивач має право на відшкодування фактично понесених ним витрат по виплаті страхового відшкодування, які є документально підтвердженими та обґрунтованими.

Посилання апелянта на неповідомлення його про настання страхового випадку, а відтак і відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди у порядку регресу, колегія не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не зумовлює відсутність у позивача права на звернення до відповідача із регресним позовом, оскільки таке право на судовий захист прямо закріплено законом і вданому випадку у суду відсутні підстави для відмови у захисті цивільного права позивача в силу приписів ч.ч.1,3 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 у справі № 910/29699/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 у справі № 910/29699/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/29699/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх