ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.07.15р. Справа № 904/4033/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діола" (с. Новопілля, Криворізького району, Дніпропетровської області)

до Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про визнання недійсним третейського застереження, визначеного в пункті 7.2. договору № 1965 від 31.12.2013

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Міхієнков К.В. - представник (довіреність від 25.03.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діола" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач), в якому просить суд визнати недійсним третейське застереження, визначене в пункті 7.2. договору № 1965 від 31.12.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані недоданням відповідачем регламенту Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" до договору, як невід'ємної його частини (додатку), в той час, як позивачу був невідомий його зміст та, як наслідок, він був позбавлений свідомого вибору та волевиявлення при підписанні договору з третейським застереженням. Крім того, позивач посилається на те, що третейське застереження не відповідає нормам чинного законодавства України, оскільки воно міститься в договорі в той час, як між сторонами не існувало на той час жодного спору. Також позивач зазначає, що третейське застереження у спірному договорі позбавляє позивача права на судовий захист.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 15.06.2015.

Крім того, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2015 було зобов'язано Постійно діючий Регіональний Третейський суд України при Асоціації "Регіональна правова група" надати суду затверджений регламент третейського суду.

Так, на виконання ухвали суду, 27.05.2015 витребуваний судом регламент надійшов до суду.

Від відповідача 11.06.2015 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що сторони вільні у визначенні умов договору, а третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, гарантованих частиною 5 статті 55 Конституції України. Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що твердження позивача про порушення принципу добровільності при укладенні третейської угоди є недоведеним, а отже належним чином не доведено факту недодержання сторонами правил укладення третейської угоди (невідповідність її виду та форми). Також відповідач посилається на те, що договір є обов'язковим до виконання сторонами, а посилання позивача на те, що на момент укладення третейської угоди між сторонами не існувало спорів, є помилковим трактуванням положень законодавства.

Представник позивача у судове засіданні 15.06.2015 не з'явився, але надіслав декілька клопотань про відкладення розгляду справи, які мотивовані тим, що його представник в цей час приймає участь в іншому судовому засіданні, на підтвердження чого надані належні докази.

Відповідачем у судовому засіданні 15.06.2015 повідомлено, що його правова позиція у даній справі змінилася, у зв'язку з чим він просить суд не брати до уваги поданий ним 11.06.2015 відзив на позов, крім того, у клопотанні від 15.06.2015 відповідач зазначив про визнання позовних вимог позивача у повному обсязі.

Так, ухвалою суду від 15.06.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 25.06.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі.

У судове засідання 25.06.2015 з'явився представник відповідача. Від позивача 24.06.2015 надійшло клопотання, в якому він просить суд розгляд справи відкласти, у зв'язку з участю його представника в іншому судовому засіданні, на підтвердження чого були надані належні докази.

У судовому засіданні 25.06.2015 представником відповідача знову було повідомлено суд про зміну його правової позиції. Так, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву, що долучений до справи 11.06.2015, та просив суд прийняти рішення, з урахуванням поданого ним відзиву.

Так, ухвалою суду від 25.06.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.07.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Так, у судове засідання 06.07.2015 з'явився представник позивача.

У судовому засіданні представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, при цьому, про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 25.06.2015, в якому судом було оголошено про відкладення розгляду справи на 06.07.2015. Крім того, судом враховано, що його правова позиція, з урахуванням останніх пояснень, викладена у відзиві на позовну заяву.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 31.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діола" (далі - покупець, позивач) було укладено договір № 1965 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати, а покупець прийняти та оплатити відповідно до умов договору товар, зазначений у специфікаціях (додаткових угодах) до договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 9.7. договору сторони погодили, що договір вступає в силу з дати підписання та діє до 31.12.2014.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

При цьому, у пункті 7.2. договору сторони погодили, що всі неврегульовані шляхом перемовин спори, розбіжності, вимоги та претензії, які виникають за договором або у зв'язку з ним, в тому числі, відносно його укладення, виконання, порушення його умов, припинення або визнання його недійсним, підлягає вирішенню в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група".

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що третейське застереження, визначене в пункті 7.2. договору № 1965 від 31.12.2013, укладеного між сторонами у справі, суперечить вимогам законодавства України, зокрема:

- вимогам статті 2 Закону України "Про третейські суди", оскільки на момент укладення договору та включення до такого договору третейського застереження, між сторонами не існувало жодного спору;

- суперечить вимогам статті 12 вказаного Закону, оскільки до договору не було додано регламенту постійно діючого третейського суду, а в договорі немає посилання на те, що позивач був ознайомлений з його змістом, що унеможливило ознайомитись з регламентом третейського суду та здійснити позивачу свідомий вибір при підписанні договору;

- також, третейське застереження суперечить вимогам Конституції України, як таке, що позбавляє позивача права на судовий захист.

За вказаних обставин, позивач просить суд визнати третейське застереження недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абзац 2 пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Відповідно до частини 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Одним із способів захисту прав суб'єктів цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейських судів (рішення Конституційного Суду України від 24.02.2004 № 3-рп/2004 у справі № 1-8/2004; рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008).

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно частинами 1, 2, 4, 5 статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Зі змісту частини договору, яка стосується третейського застереження, зокрема, викладеного у пункті 7.2. договору, вбачається, що сторони уклавши вищевказаний договір включили до нього умову про розгляд спору в третейському суді, який пов'язаний із договором або у зв'язку з ним, в тому числі, відносно його укладення, виконання, порушення його умов, припинення або визнання його недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене та враховуючи, що законодавство не встановлює заборони розгляду спорів третейським судом, твердження позивача про те, що оскаржуване третейське застереження суперечить положенням Закону України "Про третейські суди", оскільки на момент укладення договору та включення до нього третейського застереження між сторонами не було визначене та не існувало жодного спору, є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 27.03.2013 у справі № 5015/2226/12 від 10.12.2013 у справі № 910/5419/13.

Посилання позивача на відсутність можливості ознайомитись з регламентом Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група", а також на те, що регламент третейського суду не міститься в додатках до договору № 1965 від 31.12.2013, не приймається судом до уваги, оскільки норми Закону України "Про третейські суди" не містять приписів про обов'язковість включення до третейської угоди тексту регламенту третейського суду із вказівкою про те, що останній є її невід'ємною частиною. Вказане твердження позивача суд розцінює як його власне трактування змісту частини 2 статті 12 Закону України "Про третейські суди", яка лише визначає статус регламенту у відносинах між сторонами.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про третейські суди" Постійно діючий третейський суд підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація постійно діючого третейського суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, протягом п'ятнадцяти днів з дня подання його засновником заяви. До заяви додаються рішення про утворення постійно діючого третейського суду, затверджені Положення і регламент цього суду та список третейських суддів, копія статуту заявника.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про третейські суди" положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Крім того, суд звертає увагу, що Регламент вказаного Третейського суду загальнодоступний та розміщений в мережі Інтернет за наступною адресою: http://www.rpgua.com/uk/node/67.

Таким чином, доводи позивача про неможливість ознайомитись з регламентом третейського суду є необґрунтованими.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про невідповідність волевиявлення позивача під час підписання договору його внутрішній волі, а також не надано доказів, які б підтверджували ненадання для ознайомлення Регламенту Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група". Разом з тим, сам факт необізнаності позивача з регламентом третейського суду не має наслідком недійсність третейського застереження.

Стосовно аргументів позивача про порушення спірним положенням договору права на судовий захист, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008 у справі № 1-3/2008 визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, статті 64 Конституції України).

Можливість передачі спору на вирішення третейського суду передбачена також і статтею 12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Таким чином, підписавши договір, який містить третейське застереження, сторони передбачили можливість вирішення майбутніх спорів за цим договором в порядку, визначеному Законом України "Про третейські суди", а тому у суду відсутні підстави для визнання недійсним третейського застереження з вказаних підстав.

Суд також звертає увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-50цс12-1, відповідно до яких договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Крім того, суд зауважує наступне.

Згідно статтею 3 Закону України "Про третейські суди" завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб, шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Стаття 18 Закону України "Про третейські суди" встановлює вимоги до третейських суддів. Частина 1 цієї статті передбачає, що третейські судді не є представниками сторін. Третейським суддею може бути призначена чи обрана особа, яка прямо чи опосередковано не заінтересована в результаті вирішення спору.

Відповідно до преамбули Регламенту Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" Постійно діючий Регіональний Третейський суд України при Асоціації "Регіональна правова група" є недержавним незалежним органом, який утворено з метою його діяльності для вирішення спорів щодо захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. Третейський суд здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Закону України "Про третейські суди", Положення про Постійно діючий Регіональний Третейський суд України при Асоціації "Регіональна правова група" і цього Регламенту.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про третейські суди" сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода. У постійно діючих третейських судах призначення чи обрання третейських суддів здійснюється із затвердженого відповідно до статті 8 цього Закону списку третейських суддів, який за регламентом цього постійно діючого третейського суду може мати обов'язковий чи рекомендаційний характер.

Стаття 18 Закону України "Про третейські суди" встановлює вимоги до третейських суддів. Частина 1 цієї статті передбачає, що третейські судді не є представниками сторін. Третейським суддею може бути призначена чи обрана особа, яка прямо чи опосередковано не заінтересована в результаті вирішення спору.

Слід зауважити, що відповідно до абзацу 2 пункту 2.1. Регламенту Постійно діючого регіонального третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група", затвердженого зі змінами рішенням Ради Асоціації "Регіональна правова група" від 16.03.2013 (протокол № 26), визначено, що третейський суд розглядає справи колегіально у складі трьох судів, про що Голова Третейського суду виносить відповідну ухвалу (а.с.57).

За змістом пункту 2.2. Регламенту Третейського суду формування складу Третейського суду здійснюється у наступному порядку: при формуванні складу Третейського суду кожна із сторін протягом п'яти днів з моменту отримання Повідомлення Третейського суду обирає по одному судді із затвердженого Списку третейських суддів, про що письмово повідомляє Третейський суд, а обрані у такий спосіб судді, обирають третього третейського суддю - головуючого при розгляді конкретної справи. Якщо одна із сторін не обере третейського суддю протягом 10 днів після одержання Повідомлення Третейського суду або сторони обрали одного і того самого суддю, Голова Третейського суду призначає іншого суддю, а призначені у такий спосіб судді, обирають третього третейського суддю - головуючого при розгляді конкретної справи. У разі, якщо обидві сторони у визначений термін не обрали належну кількість суддів, Голова Третейського суду призначає двох суддів із затвердженого Списку третейських суддів, а призначені у такий спосіб судді, обирають третього третейського суддю - головуючого при розгляді конкретної справи (а.с.57).

Отже, Постійно діючий Регіональний Третейський суд України при Асоціації "Регіональна правова група" є незалежним органом, який захищає інтереси сторін третейського розгляду.

З огляду на вищевикладене, позивач не довів наявність підстав, з якими закон пов'язує недійсність пункті 7.2. договору № 1965 від 31.12.2013, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним третейського застереження, визначеного у пункті 7.2. вищезазначеного договору.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко