КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2015 р. Справа№ 908/4849/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор",

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.01.2015

у справі № 908/4849/14 (суддя - Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор", м. Дніпропетровськ,

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ,

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС", м. Київ

про визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8615/05 від 18.10.2005,

за участю представників сторін:

від позивача: Пихтін К.В. - представник (довіреність №1704 від 25.02.2015);

від відповідача: Рухлін І.О. - представник (довіреність №09-32/1561 від 19.12.2012);

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Амстор» (надалі - ТОВ «Амстор», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», відповідач) про визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/19-8615/05 від 18.10.2005 у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, необхідних для його чинності, встановлених частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №908/4849/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Амстор» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №908/4849/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, вимоги апеляційної скарги ТОВ «Амстор» обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не враховано, що спірний кредитний договір передбачає подвійну відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення пені, що суперечить статті 61 Конституції України, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 апеляційна скарга прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 08.06.2015.

08.06.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача та від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС" надійшли клопотання про заміну первісного відповідача у справі Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС".

В обґрунтування вказаних клопотань суду було надано завірену копію договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 №39/298, згідно якого Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (в тексті договору - первісний кредитор) відступає Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС" (в тексті договору - новий кредитор) усі належні йому права вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/19-8615/05 від 18.10.2005, укладеним між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" (пункт 1.1. договору відступлення права вимоги).

Згідно пункту 1.3. договору відступлення права вимоги до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання усіх обовязків, що випливають з кредитного договору.

Відповідно до пункту 1.6. договору останній є підставою для здійснення дій, пов'язаних із заміною первісного кредитора на нового кредитора за вимогами, які виникають на підставі кредитного договору, в тому числі, є підставою для заміни сторони в усіх видах проваджень.

Пунктом 2.1.1. договору встановлено, що новий кредитор зобов'язаний перерахувати первісному кредитору за відступлення права вимоги за кредитним договором 15 375 262,59 грн в день підписання цього договору.

До матеріалів справи додано докази сплати ТОВ «АВІС ФІНАНС» 15 375 262,59 грн за передане йому право вимоги - платіжне доручення від 04.02.2015 №9 (т.2,а.с.10).

Відповідно до статті 25 Господарського процесуального кодексу України у разі заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Поставивши на обговорення заявлені клопотання, вислухавши з цього приводу думку представників позивача та відповідача, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Оскільки предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, укладеного між позивачем та відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для заміни відповідача у справі, оскільки вимога позивача у даній справі не стосується грошових коштів, право вимоги яких перейшло ТОВ "АВІС ФІНАНС" за договором відступлення. ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» є стороною договору, дійсність якого оспорюється позивачем, а відтак, саме він відповідає за недійсність переданої вимоги та є належним відповідачем у даному провадженні.

Порадившись на місці та заслухавши думку представників сторін, колегія суддів постановила залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «АВІС ФІНАНС» у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Згідно частини 1 статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «АВІС ФІНАНС» залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та відкладено розгляд справи на 06.07.2015 на підставі статті 77 ГПК України.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Третя особа свого представника у судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача щодо можливості розгляду справи у відсутність представника третьої особи, колегія суддів, порадившись, вважає за можливе здійснити розгляд справи без її участі, за наявними у справі матеріалами.

06.07.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 18.10.2005 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), який в подальшому перейменований на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (в тексті договору - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» (в тексті договору -позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/19-8616/05 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику фінансовий кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 000 000,00 доларів США.

В подальшому між сторонами укладались договори про внесення змін до кредитного договору, відповідно до яких сторонами вносилися зміни та доповнення до кредитного договору щодо умов кредитування, розміру фінансового кредиту, терміну користування ним, відповідальності сторін тощо (т.1, а.с.19-66).

Згідно з пунктом 2.2. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін від 27.05.2013 №15-93/19-8616/05-21, проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими кредитами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки з 01 квітня 2010 року у розмірі 13,1 процентів річних у доларах США. Проценти за користування кредитом в російських рублях з 01 травня 2013 року сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 12,65 процентів річних. Сторони дійшли взаємної згоди щодо перегляду процентної ставки за цим кредитним договором щорічно кожного листопада місяця шляхом укладання договорів про внесення змін до кредитного договору. У випадку невиконання/порушення виконання позивальником умов договору, процентна ставка за користування кредитом підвищується на 1 процент, починаючи з дня, наступного за днем, який зазначено в договорі як день виконання зобов'язання до дня виконання зобов'язань. Процентна ставка зменшується на 1 процент річних, починаючи з дня, наступного за днем, в якому були виконані зобов'язання позичальника.

Відповідно до пункту 2.5. кредитного договору, в редакції договору про внесення змін від 27.05.2013 №15-93/19-8616/05-21, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого пунктом 1.2. договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка визначена у договорі як дата виконання зобов'язання до дати виконання такого зобов'язання проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі діючої процентної ставки, збільшеної на 3 % річних, починаючи з 01 червня 2013 року, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 2.2., 2.3. цього договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6.1. договору).

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Амстор» посилалося на невідповідність договору вимогам частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що кредитний договір суперечить статті 61 Конституції України, оскільки передбачає подвійну відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення пені.

Нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту, передбачене пунктом 2.5. кредитного договору, на думку позивача, є пенею, а вказаний вид відповідальності передбачений, крім того, пунктом 5.1. оспорюваного договору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, відповідно до положень чиннного законодавства України умовами оспорюваного кредитного договору сторонами погоджено можливість сплати процентів за підвищеною процентною ставкою.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства України, умови оспорюваного кредитного договору були погоджені сторонами, на підставі їх вільного волевиявлення, а тому не порушують права та інтереси будь-якої зі сторін договору чи третіх осіб.

Судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо відхилення тверджень позивача про те, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі за своєю правовою правовою природою є пенею як необґрунтованих, з огляду на наступне.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 5.1. кредитного договору, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, передбачено, що за несвоєчасну сплачу сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом «факт/факт» від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення. За несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевої дати повернення кредиту, що вказана у п. 1.2 цього Договору, пеня не нараховується.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що проценти за користування кредитними коштами, передбачені умовами договору, не є видом відповідальності за невиконання основного зобов'язання, а є умовою отримання кредитних коштів та платою за користування такими коштами.

В свою чергу, пеня є видом відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що кредитний договір в частині встановлення розмірів процентної ставки за користування кредитними коштами та визначення відповідальності за неналежне виконання умов про повернення кредитних коштів не встановлює подвійної відповідальності для позичальника та не суперечить приписам чинного законодавства України.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного кредитного договору та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №908/4849/14 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Амстор» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Амстор" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №908/4849/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 у справі №908/4849/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №908/4849/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук