ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2015 р. Справа № 922/804/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Потапенко В.І., суддя Тарасова І. В., суддя Білецька А.М.
при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Оганян Л.А., довіреність від 30.04.2015 р. № 01-42 юр /3208

першого відповідача - не з`явився;

дркгого відповідача -не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 2-го відповідача-Військової частини НОМЕР_1 , м. Харків (вх. №3180 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі № 922/804/15

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до 1.Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова 2. Військової частини НОМЕР_1 , м. Харків

про стягнення 2 516,04 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Квартирно експлуатаційного відділу м. Харкова та Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 заборгованості за перевищення договірних величин споживання електричної енергії за договором про постачання електричної енергії від 20.11.2008 р. № 1-0110С у розмірі 735,07 грн. та з Квартирно експлуатаційного відділу м. Харкова трьох процентів річних в розмірі 176,14 грн., пені в розмірі 936,15 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1488,16 грн., нарахованих на прострочене грошове зобов`язання за вказаним договором.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14 травня 2015 року у справі № 922/804/15 (суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суму заборгованості за перевищення договірних величин споживання електричної енергії у розмірі 735,07 грн. та 533,48 грн. витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суму трьох відсотків річних у розмірі 86,15 грн., пеню у розмірі 277,00 грн. та 263,09 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовлено.

Другий відповідач-Військова частина НОМЕР_1 із зазначеним рішенням не погодився, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 заборгованості за перевищення договірних величин споживання електричної енергії у розмірі 735,07 грн. та стягнути з неї 73,51 грн. штрафу за перевищення договірних величин споживання електричної енергії.

В обґрунтування апеляційної скарги другий відповідач посилається на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно відмовив в його клопотанні про зменшення на 90% неустойки у вигляді двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електроенергії, яка передбачена ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. Договору, неправильно пославшись, що вказана відповідальність не є штрафною санкцією, а є заборгованістю.

Апелянт при цьому зазначає, що передбачена ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. договору відповідальність у вигляді двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електроенергії відповідно до положень статей ч. 1 статті 230 Господарського кодексу України і ч. 2 статті 549 Цивільного кодексу України є штрафною санкцією, а саме неустойкою у формі штрафу, оскільки встановлена за порушення договірного зобов`язання щодо дотримання обсягів споживання електричної енергії за розрахунковий період та обчислюється у відсотках від суми неналежно виконаного зобов`язання 200% вартості різниці фактично спожитої договірної величини електричної енергії,а тому її розмір може бути зменшено на підставі п. 3 ч. 1 статті 83 ГПК України, ч. 2 статті 233 ГК України.

Апелянт вказує, що господарський суд першої інстанції не врахував виняткових обставин, які відповідно до ч. 3 статті 219 Цивільного кодексу України п. 3 ч. 1 статті 83 ГПК України, ч. 2 статті 233 ГК України є підставами для зменшення неустойки, а саме:

- відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. Договору другий відповідач як споживач скористався своїм правом на зміну (коригування) договірних величин споживання електричної енергії у порядку, визначеному умовами розділу 5 Договору, звернувшись до позивача із заявою про збільшення договірної величини споживання електричної енергії у квітні 2014 р. на 800 кВт/г;

- позивач безпідставно відмовив в задоволенні вказаної заяви, а тому перевищення споживачем договірної величини споживання електроенергії на 712 кВт/ г сталось з вини позивача;

- вказане перевищення споживання електричної енергії не завдало позивачу збитків;

- другий відповідач є неприбутковою бюджетною установою, яка фінансується виключно з Державного бюджету України.

Представник позивача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач посилається зокрема на те, що зі змісту статей 235 та 236 Господарського кодексу України вбачається, що передбачена ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. Договору відповідальність у вигляді двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електроенергії є оперативно-господарською санкцією за порушення у сфері господарювання, яка не може розглядатись як штрафна санкція та відповідно зменшуватись судом на підставі п. 3 ч. 1 статті 83 ГПК України, ч. 2 статті 233 ГК України.

При цьому позивач вказує на те, що вказана відповідальність на відміну від неустойки нараховується шляхом множення кількості перевищеної електроенергії (кВт/год) на тариф, який є фіксованим, а не обчислюється у відсотковому вираженні, як на це посилається апелянт.

Відповідачі, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання не скористались своїм правом на участь в ньому, у зв`язку з чим справа розглядається за відсутності їх представників.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 ГПК України, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 20.11.2008 р. між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (постачальник), Військовою частиною НОМЕР_2 (споживач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 1-0110с (надалі - Договір).

Відповідно до предмету цього Договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 3.1. «Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію» до цього Договору , а Споживач сплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є невід`ємними частинами.

03.01.2012 р. була укладена додаткова угода до Договору, відповідно до п. 1.1. якої було змінено найменування споживача з Військової частини НОМЕР_2 на найменування споживача - Військова частина НОМЕР_1 ( а.с. 24,25).

08.01.2014 р. між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (постачальник), Військовою частиною НОМЕР_1 (споживач) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків (платник) була укладена додаткова угода до договору, за якою сторони змінили в п. 4.1, 4.2, 4.4, 4.5, 6, 8, 10 додатка 2 до Договору "Порядок розрахунків" слова "Споживач" на "Платник".

Так, відповідно до додаткової угоди від 08.01.2014 р. (п. 2) плата за такі види нарахувань як пеня, 3% річних та індекс інфляції здійснюється платником (Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова-першого відповідача по справі) на поточний рахунок постачальника (позивача по справі) протягом 10 операційних днів після отримання споживачем- Військовою частиною НОМЕР_1 (другим відповідачем по справі) рахунків, акту звірки взаєморозрахунків або акту виконаних робіт.

Отже відповідно до вказаних додаткових угод Платником за Договором від 20.11.2008 р. № 1-0110с є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків (перший відповідач), який окрім договірної вартості електроенергії також сплачує такі види нарахувань як пеня, 3% річних та індекс інфляції, а підвищена плата за споживання електричної енергії понад договірну величину здійснюється Споживачем-Військовою частиною НОМЕР_1 (другий відповідач) на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання постачальника у відповідному банку.

Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Пунктом 1.2. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28 (далі Правила) визначено, що договір про постачання електричної енергії - домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив споживачу електричну енергію протягом періоду лютий-липень 2014 р. у встановлені договором строки, проте оплата вартості поставленої електроенергії здійснена платником несвоєчасно.

Відповідачі не оспорюють зазначені факти отримання вказаної електроенергії та прострочення її оплати, в тому числі зазначені в доданому позивачем до позовної заяви розгорнутому розрахунку суми позову (т. 1 а.с. 15,16) вартість поставленої енергії та періоди прострочення її оплати.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було наведено вище, перший відповідач несвоєчасно оплатив вартість електроенергії, поставленої позивачем за Договором у період з лютого по липень 2014 р., а тому він є боржником, який прострочив виконання вказаного грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України зазначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 2.1 Договору сторони передбачили, що за внесення платежів, передбачених пунктом 2.3.3.-2.3.4. цього Договору, з порушенням термінів, визначених Додатком № 2 «Порядок розрахунків» Споживач сплачує Постачальнику суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Господарський суд першої інстанції при перевірці розрахунку позивача дійшов до правильного висновку, що сума пені у розмірі 554,00 грн. була нарахована позивачем у відповідності до пункту 2.1. Договору та наведених вище вимог чинного законодавства.

Першим відповідачем у відзиві на позов було заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90%.

Господарський суд першої інстанції правомірно частково задовольнив вказане клопотання про зменшення пені на 50 % до розміру 277,00 грн., обґрунтовано пославшись на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Разом з цим, враховуючи те, що ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України не встановлено конкретних критеріїв, за наявності яких суд зменшує заявлені до стягнення суми штрафних санкцій у тому чи іншому обсязі, відтак відповідний висновок має узгоджуватись зі ст. 3 Цивільного кодексу України, якою визначено загальні засади цивільного законодавства.

В даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, враховуючи інтереси позивача, а також зважаючи на те, що сплата Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків пені у повному обсязі зачіпає не лише його майнові інтереси відповідача, а й держави, оскільки Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків утримується за рахунок бюджетних коштів, в даному випадку наявні правові підстави для зменшення розміру пені на 50 % , тобто до розміру що становить 277,00 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України та умови договору господарський суд прийшов до правильного висновку, що нарахована позивачем до стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків сума трьох відсотків річних у розмірі 86,15 грн. підлягає стягненню з на користь позивача.

Щодо стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користь позивача інфляційних у розмірі 1140,82 грн. господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дана сума інфляційних у розмірі 1140,82 грн. не підлягає стягненню, оскільки індекс інфляції обраховується Держкомстатом, і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а позивачем згідно розрахунку інфляційні нараховувалися за певні календарні дні строк яких менше місяця.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" та п. 1.2., 1.3. , 5.4. "Правил користування електричною енергією", затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28 (надалі - Правила), договір є основним документом, що визначає зміст правових відносин, прав та обов`язків сторін, споживання електроенергії можливе лише на підставі договору з постачальником.

Пунктом 1.2. Правил користування електричною енергією визначено, що договір про постачання електричної енергії - домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України;

договірна величина споживання електричної енергії - узгоджена в договорі між постачальником електричної енергії і споживачем величина обсягу електричної енергії на відповідний розрахунковий період.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до Порядку постачання електричної енергії споживачам" від 16 червня 2005 року № 473 (Порядок) встановлено порядок визначення граничних величин споживання електричної енергії та потужності для споживачів, а саме: п. 7 передбачає - енергопостачальні організації до початку наступного року в обумовлені договорами про постачання електричної енергії терміни узгоджують з усіма споживачами, крім населення, обсяги очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік за місяцями (кварталами).

Відповідно до абзацу 6 п. 4.2 "Правил" та п. 5.1. Договору між сторонами визначені договірні величини споживання електричної енергії (додаток № 1-т. 1 а.с. 20).

Пунктом 4.4 "Правил" та п. 5.5. Договору передбачено, що споживач має право протягом поточного розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за коригуванням договірної величини споживання електричної енергії.

В квітні 2014 року відповідно до додатку № 1 встановлено договірну величину у розмірі 37200 кВт/год.

В зв`язку зі збільшенням позапланових робіт на території в/ч - 1361 споживач звернувся з листом № 895 від 29.04.2014 р. про коригування договірної величини електричної енергії до 38000 кВт/год. Повідомленням № 46Е/10-15071 від 06.05.2014 р. про рівні скоригованих договірних величин споживачу було повідомлено, що коригування договірної величини споживання електричної енергії на квітень 2014 р. не узгоджено, та залишається на рівні договірних величин на квітень, і складає 37200 кВт/год.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови позивача в коригуванні договірної величини електроенергії, оскільки відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а як було зазначено вище коригування договірної величини споживання електричної енергії на квітень 2014 р. не узгоджено, та залишається на рівні договірних величин на квітень, і складає 37200 кВт/год., тобто умови Договору щодо дотримання вказаних величин не змінились та є обов`язковими для відповідачів, а правомірність відмови позивача щодо коригування цих величин не входить до предмету спору у даній справі , оскільки даний спір не стосується зміни Договору в частині коригування договірних величин.

Відповідно до абзацу 7 пункту 8.1. Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності за розрахунковий період відповідно до актів законодавства та умов договору;

Пунктом 4.2.2. Договору сторони передбачили, що за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно з вимогами розділу 5 цього Договору, Споживач сплачує постачальнику двакратну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин споживання та потужності.

Зазначений пункт Договору кореспондується із ч. 6 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" (далі Закон), якою передбачено, що у випадку перевищення договірної величини потужності споживачі (крім населення та навчальних закладів) сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці між найбільшою величиною потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду, та договірною величиною потужності.

Як зазначено вище, однією з позовних вимог є 735,07 грн. відповідальності у вигляді двакратної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин споживання електричної енергії у квітні 2014 року.

Відповідно ст. 235 ГК України 1. За порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. 2. До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором. 3. Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.

Статтею 236 ГК України передбачені види оперативно господарських санкцій.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що перелік оперативного господарських санкцій встановлених у ч.1 цієї статті, не є вичерпним.

Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно господарські санкції.

Відповідно до ст. 549 ЦК України 1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки відповідальність у сумі 735 грн. у вигляді двакратної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин споживання електричної енергії у квітні 2014 року., передбачена ст. 26 Закону України "Про електроенергетику , у відповідності з цим Законом включена до умов Договору та обчислюються не у відсотках, а шляхом множення кількості перевищеної електроенергії (кВт/год) на тариф, який є фіксованим, спірна сума не є неустойкою в розумінні статті 549 ЦК України.

Пункт 3 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає право суду у виняткових випадках зменшувати лише розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання

Аналіз зазначеного вище діючого законодавства та умов Договору свідчить про те, що санкції, які передбачені ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. Договору є оперативного господарськими санкціями, а не неустойкою (штрафом або пенею) і відповідно до спірних правовідносин сторін у господарського суду першої інстанції не було підстав для зменшення вказаних санкцій .

Зважаючи на це, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні клопотання другого відповідача -Військової частини НОМЕР_1 про зменшення на 90 % розміру штрафу за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, викладеного у відзиві на позов (т.1 а.с. 121-124), правильно пославшись на те що відповідальність, передбачена ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. договору не є штрафом, а тому не може бути зменшена на підставі п. 3 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постанові від 12.02.2015 р. у справі № 904/2935/13.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що передбачена ч. 6 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» та підпунктом 4.2.2. пункту 4.2. Договору відповідальність у вигляді двократної вартості різниці між фактично спожитою і договірною величиною електроенергії відповідно до положень статей ч. 1 статті 230 Господарського кодексу Україниі ч. 2 статті 549 Цивільного кодексу України є штрафною санкцією, а саме неустойкою у формі штрафу.
Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суми заборгованості за перевищення договірних величин споживання електричної енергії у розмірі 735,07 грн. та стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" суми трьох відсотків річних у розмірі 86,15 грн. та пені у розмірі 277,00 грн., а в решті позовних вимог слід відмовити.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обгрунтоване.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу другого відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі № 922/804/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 07.07.15 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Тарасова І. В.

Суддя Білецька А.М.