КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Справа№ 910/9633/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Савкіна І.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015

у справі № 910/9633/15 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Інфраструктура Технолоджі Сервісіз та Інжиніринг Україна» (далі, відповідач) про визнання недійсним Договору № ТОРО-ИТО-8/14 від 09.01.2014, укладеного між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний Договір від імені позивача підписаний головним інженером, тобто особою, яка не мала необхідного обсягу повноважень, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/9633/15 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» відмовлено повністю.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/9633/15 мотивовано тим, що позивач не довів та не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний Договір має бути визнаний недійсним.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/9633/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення судом першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

За твердженнями скаржника, спірний Договір було підписано зі сторони позивача Головним інженером Мельниковим Д.В., який не мав належних повноважень на його підписання, а тому жодних наслідків для сторін він не створює.

Також, відсутнє рішення Дирекції Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» про надання згоди щодо розпорядження коштами товариства у вигляді підписання спірного договору.

Зазначене, на думку скаржника, є достатньою підставою для визнання недійсним спірного Договору.

Також, апелянт зазначив, що судом першої інстанції всупереч вимогам статті 77 Господарського процесуального кодексу України було зроблено висновок про можливість розгляду справи без участі представника позивача, чим необґрунтовано та безпідставно порушено права позивача, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, та не надано йому можливості належним чином виконати свій обов'язок з доказування.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.07.2015.

02.07.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 02.07.2015, представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень, колегія суддів, враховуючи доказове наповнення матеріалів справи, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 09.01.2014 між позивачем (далі, замовник) в особі головного інженера Мельникова Дмитра Володимировича, що діє на підставі Статуту та Довіреності № 72 від 04.12.2013 та відповідачем (далі, підрядник) в особі директора Кіровського Дениса Ігоровича, що діє на підставі Статуту, було підписано та скріплено печатками Договір № ТОРО-ИТО-8/14 (далі, Договір), відповідно до умов якого (пункт 1.1) замовник доручив, а підрядник зобов'язався здійснити роботи по технічному обслуговуванню, поточному і позаплановому ремонту засобів вимірювальної техніки, що належать замовнику, автоматизованих систем управління технологічними процесами, роботи по технічному обслуговуванню обладнання телекомунікацій і зв'язку, що експлуатуються замовником (далі, обладнання).

Відповідно до пункту 5.1. Договору приймання-передача результатів робіт між сторонами здійснюється по кожному звітному місяцю, протягом якого вони виконувались.

Результати робіт передаються від підрядника замовнику до 25 числа кожного звітного місяця по Актам КБ-2в і Довідкам КБ-3, які підрядник оформляє в двох ідентичних екземплярах, підписує зі своєї сторони та відправляє їх замовнику (пункт 5.2. Договору).

Згідно пункту 5.3. Договору замовник перевіряє об'єми робіт (в тому числі об'єми використаних матеріальних ресурсів), вказаних згідно наданих підрядником Актів КБ-2в і Довідкам КБ-3, на відповідність об'ємам фактично виконаних робіт (фактично використаних матеріальних ресурсів), а також на відповідність умовам даного Договору. У випадку відсутності претензій до результатів робіт, замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання від підрядника екземплярів Актів КБ-2в і Довідок КБ-3 або у межах строку, письмово погодженого сторонами, зобов'язаний підписати і повернути підряднику один із екземплярів підписаного сторонами кожного Акту КБ-2в і Довідки КБ-3.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору замовником були виконані певні роботи, що підтверджується наявними у матеріалах справи Актами приймання виконаних робіт по формі КБ-2в і Довідками про вартість виконаних робіт форми КБ-3 (том 1, а.с. 51-87), підписаними зі сторони позивача виконавчим директором ТОВ «Енергія і Газ Україна» Крестинським О.В. та генеральним директором (керівником) Годлевським О.О. і скріпленими печатками підприємства.

Крім того, у матеріалах справи містяться банківські виписки по особовому рахунку відповідача, з яких вбачається, що позивачем на виконання умов спірного Договору, сплачувались грошові кошти.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а твердження скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 2, 3, 4, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач посилається на підписання його від імені позивача Головним інженером Мельниковим Д.В., який не мав належних на це повноважень.

Зазначені твердження скаржника не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно частини 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Зокрема, відповідно до частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Так, матеріали справи містять довіреність № 72 від 04.12.2013 (том 1, а.с. 102), якою Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» в особі виконавчого директора Крестинського Олександра Вікторовича уповноважило головного інженера позивача Мельникова Дмитра Володимировича, зокрема, підписувати договори від імені позивача. Строк дії вказаної довіреності встановлено до 31.12.2014.

Таким чином, твердження позивача щодо відсутності у Мельникова Д.В. повноважень на підписання спірного Договору не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю № 72 від 04.12.2013.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Водночас, стаття 241 Цивільного кодексу України не обмежує дії, що можуть свідчити про схвалення правочину, певним вичерпним колом обставин. Зазначена норма також не встановлює обмежень щодо часу здійснення відповідних дій та не унеможливлює вчинення таких дій після подання позову про визнання правочину недійсним.

Як зазначено у пункті 3.3., 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Так, як уже зазначалося вище, сторонами вчинились дії, які свідчать про прийняття Договору до виконання (підписувались Акти приймання виконаних робіт по формі КБ-2в і Довідки про вартість виконаних робіт форми КБ-3 та здійснювалось оплата за виконані по Договору роботи, що підтверджується банківськими виписками відповідача).

Також слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Так, спірний правочин скріплений печатками позивача та відповідача, жодних доказів незаконного використання представником позивача Мельниковим Д.В. печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ України», позивачем суду не надано.

Вищезазначені обставини свідчать про схвалення позивачем Договору, що в свою чергу виключає можливість визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, зазначених у позові.

Отже, обставини, які свідчать про недійсність Договору, позивачем належними та допустимими доказами не доведені, відомостей про звернення до правоохоронних органів із заявами щодо неправомірного проставляння печатки підприємства на спірному договорі, суду не повідомлено, жодних належних доказів на підтвердження того, що особа діяла з умислом та не від імені позивача суду не надано, письмово про це не зазначено, результатів розгляду таких заяв суду не надано.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, не відповідають дійсності та документально не підтверджені, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відсутні визначені законом підстави для визнання спірного правочину недійсним.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку з тим, що розгляд справи було здійснено без участі представника позивача, чим позбавлено його можливості належним чином виконати обов'язок доказування, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Як зазначено у пункті 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач у передбаченому законом порядку повідомлявся судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (том 1, а.с. 4).

Водночас, як підтверджується матеріалами справи, позивач у судове засідання суду першої інстанції не з'явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 17.04.2015 не виконав, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв.

Згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, враховуючи те, що неявка представника позивача не перешкоджала вирішенню спору, а відповідачем у апеляційній скарзі не наведено будь-яких доказів, які б спростовували наведені у рішенні суду обставини та могли бути подані ним до суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності порушень процесуальних прав позивача під час вирішення спору у суді першої інстанції.

Посилання позивача на статтю 77 Господарського процесуального кодексу України є безпідставними, оскільки відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов'язком.

Також, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ України» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/9633/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 у справі № 910/9633/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9633/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко