ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа № 914/1298/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.

з участі представників: позивача Ященка Р.Ю., відповідача Кравця В.Ю.

у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Львівської області від 25 травня 2015 року у справі №914/1298/15 за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького про стягнення 115563,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького про стягнення 115563,07 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу.

Господарський суд Львівської області (суддя Манюк П.Т.) рішенням від 25 травня 2015 року позов задовольнив частково. Стягнув з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького на користь публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суму в розмірі 109951,93 грн., з яких: 78660,65 грн. основного боргу; 7922,40 грн. пені; 4144,61 грн. 3% річних; 16913,01 грн. інфляційних втрат; 2311,26 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 25 травня 2015 року у справі №914/1298/15 в частині зменшення розміру пені на 7942,40 грн. і постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вважає, що рішення у частині зменшення розміру неустойки на 50% прийнято судом з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552 ЦК України та процесуального права, зокрема ст. 4-2, 43, 83, 84 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи. Суд не врахував жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначивши мотивів такого неврахування.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просить таку задовольнити. Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечує, оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Львівський апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін і вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 25 травня 2015 року у справі №914/1298/15 слід залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України).

За умовами статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно з матеріалами справи 28 січня 2013 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького уклали договір купівлі-продажу природного газу №13/3517-ТЕ-21 (договір). Відповідно до умов договору позивач зобов'язується поставити відповідачу імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), а відповідач зобов'язаний прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у п. 2.1 цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням. Використання газу відповідачем для інших потреб не є предметом цього договору.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача протягом січня-грудня 2013р. природній газ у обсязі 315,8 тис. куб. м. на загальну суму 390214,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2013р. на суму 74591,67 грн.; від 28.02.2013р. на суму 71492,78 грн.; від 31.03.2013р. на суму 84648,95 грн.; від 30.04.2013р. на суму 28105,90 грн.; від 24.01.2014р. на суму 6434,71 грн. (спожитий у жовтні 2013р.); від 24.01.2014р. на суму 46280,22 грн. (спожитий у листопаді 2013р.) та від 24.01.2014р. на суму 78660,66 грн. (спожитий у грудні 2013р.).

Відповідно до п. 4.1 договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газу здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Незважаючи на виконання позивачем своїх зобов'язань щодо поставки газу, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за природний газ виконав частково, сплативши позивачу лише 311554,23 грн., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 78660,65 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалюючи рішення господарський суд Львівської області на підставі наявних у матеріалах справи доказів констатував, що між сторонами виникли взаємні права та обов'язки на підставі укладеного договору купівлі-продажу природного газу.

Як пояснив відповідач, його вини в простроченні оплати заборгованості немає, оскільки Міністерство аграрної політики України не виділило цих коштів відповідачу. Проте Господарський суд Львівської області вірно спростував таке твердження позивача, зіславшись на ч. 2 ст. 617 ЦК України, відповідно до якої відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, окрім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача, на підставі п. 7.3 договору, пеню в розмірі 15844,80 грн. та відповідно до ст. 625 ЦК України, 3% річних в розмірі 4144,61 грн. та інфляційні втрати в розмірі 16913,01 грн.

Суд першої інстанції перевірив нараховану позивачем заборгованість в частині стягнення 3% річних в розмірі 4144,61 грн. та інфляційних втрат в розмірі 16913,01 грн. і вказав, що такі розраховані вірно, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

За приписами п. 7.3. договору, у разі порушення покупцем умов п. 4.1 договору, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За порушення строків виконання грошового зобов'язання нараховано пеню у розмірі 15844,80 грн. Пеня нарахована з дотриманням вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

За умовами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Місцевий господарський суд вирішив, як виняток, зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50% (7922,40 грн.). При цьому суд керувався приписами вказаних вище норм та врахував те, що відповідач фінансується за рахунок бюджетних коштів і не є організацією, метою якої є отримання прибутку, а також те, що, судом враховані також інтереси позивача, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, а в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду щодо зменшення розміру пені на 50% та вважає таку правову позицію суду першої інстанції законною, обґрунтованою і справедливою.

За таких обставин твердження скаржника, що суд не врахував жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначивши мотивів такого неврахування - не відповідає дійсності.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Постановляючи оскаржене рішення господарський суд Львівської області дослідив усі обставини справи, надані докази, дав їм належну юридичну оцінку та правильно застосував норми матеріального і процесуального права щодо вирішення спору і розподілу судових витрат. Отже, рішення господарського суду Львівської області від 25 травня 2015 року у справі №914/1298/15 є обґрунтованим, відповідає вимогам закону. Доводи ж апеляційної скарги цього висновку не спростовують, а тому законних підстав для скасування оскарженого судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 82-1, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 25 травня 2015 року у справі №914/1298/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гриців В.М.

суддя Давид Л.Л.

суддя Кордюк Г.Т.