ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.07.2015 Справа № 920/772/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Малого виробничо-

комерційного підприємства "Зірка ЛТД", м. Шостка Сумської області;

до відповідача: Реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції у

Сумській області, м. Шостка Сумської області;

про визнання права власності,

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: Дацюк В.О. (довіреність № 07/07 від 07.07.2015);

від відповідача: не з'явився;

При секретарі судового засідання Лєпковій О.О.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати право власності на нежитлове вбудоване приміщення № 4 по вул. К. Маркса, 35 в місті Шостка, загальною внутрішньою площею 60,4 кв.м та нежитлове вбудоване приміщення № 1 по вул. К. Маркса, 35 в місті Шостка загальною внутрішньою площею 220,6 кв.м.

Представник позивача в судове засідання надав письмові пояснення по справі з урахуванням відзиву відповідача. Окрім цього, 18.06.2015 на виконання вимог ухвали суду від 20.05.2015 надіслав оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи для огляду. Дані оригінали документів судом були оглянуті та повернуті представнику позивача.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, проте надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Реєстраційна служба Шосткинського міськрайонного управління юстиції є неналежним відповідачем по справі.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені всі належні умови та є підстави для розгляду справи по суті за наявними матеріалами відповідно до вимог ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, господарський суд встановив:

02.03.1992 між позивачем ТОВ МВКП «Зірка ЛТД» та Шосткинським казенним заводом «Зірка» було укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна. Так за договором купівлі-продажу за № 2 було придбано нежитлове приміщення по вулиці К. Маркса, 35 в місті Шостка, загальною внутрішньою площею 60,4 м.кв., а за Договором купівлі-продажу за № 5 було придбано нежитлове приміщення по вулиці К.Маркса, 35 в місті Шостка, загальною внутрішньою площею 220,6 м.кв.

Позивач в позовній заяві зазначає, що право власності позивача ТОВ МВКП «Зірка ЛТД» на вказані нежитлові приміщення було зареєстроване в Конотопському МБТІ, про що було внесено реєстрові записи в книгу № 1 за № 186 та № 187 та видані Реєстраційні посвідчення.

Позивач зазначає, що на початку 2015 року він вирішив зареєструвати своє право власності на спірні нежитлові приміщення в у Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно відділу Державної реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції, для чого звернувся з відповідною заявою та надав усі маючі документи.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що в реєстрації права власності на спірне нерухоме майно у Реєстраційній службі Шосткинського міськрайонного управління юстиції йому було відмовлено на тій підставі, що відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що підтверджують виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно, подаються для реєстрації прав, повинні посвідчувати заявлені права, а позивачем такий документ - Договори купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 2 та № 5 від 02.03.1992 надані не були по причині їх втрати.

З цієї причини, позивачу було запропоновано звернутись до суду з позовною заявою про визнання права власності на дані спірні нежитлові приміщення, так як право власності відділом Державної реєстраційної служби України на об'єкти нерухомого майна реєструється на підставі правовстановлюючих документів. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомості, визначеному статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно зазначеної норми Державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до виу цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Позивач в позовній заяві зазначає, що по причині втрати ним оригіналів правовстановлюючих документів - Договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, єдиним можливим варіантом його (позивача) права власності шляхом його реєстрації в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, є отримання та пред'явлення до відділу управління юстиції рішення про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення.

Дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із набуттям, здійсненням права власності на майно та його захистом здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

- якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

- у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивача, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В даній справі позивачем доказів оспорювання відповідачем його прав власності на спірне майно суду не надано.

Якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо такого права сумнівів або претензій третіх осіб, або існує інша невизначеність у праві власності, викликана поведінкою таких осіб, то згідно з цим приписом права заінтересованої особи підлягають захисту шляхом подання позову про визнання права власності на належне їй майно.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності позивача на певне майно відсутні й підстави для визнання права власності на це майно, оскільки право позивача не порушене. Тому, зокрема, відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна та у видачі суб'єкту господарювання відповідного свідоцтва у зв'язку з ненаданням ним усіх документів, необхідних для оформлення такого права, або відмова (ухилення) компетентного органу від прийняття самовільно збудованого об'єкту в експлуатацію не є оспорюванням (невизнанням) права власності на об'єкт нерухомого майна та підставою для визнання цього права судом.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Верховного суду України № 3-55гс 11 від 20.06.2011, відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв'язку з ненаданям необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об'єкт нерухомого майна.

У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв'язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб'єктивне право власності іншими особами не порушується.

З цього приводу слід враховувати, що:

- відповідно до ГПК України сторонами в господарському процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач і можливість звернення до суду з позовом, де відсутній конкретний відповідач, діючим законодавством не передбачено;

- закон прямо вказує на те, що вимоги про визнання права власності розглядаються в позовному провадженні;

- відповідачами у таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв'язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Оскільки інше не передбачено законом, позов про визнання права підлягає задоволенню в разі подання позивачем доказів виникнення у нього відповідного права на підставах, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України. Позов про визнання права, поданий особою, права якої стосовно певного майна ніколи не були зареєстровані, може бути задоволений в тих випадках, коли права на спірне майно виникли до запровадження їх державної реєстрації і в подальшому не реєструвалися або коли вони виникли з підстав, передбачених частинами четвертою і п'ятою статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що судовому захисту підлягає лише порушене право, однак позивачем у справі не доведено порушення відповідачем будь-яких його прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до роз'яснень наданих у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р., у разі коли право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, враховуючи вищенаведене, вимога позивача до відповідача про визнання права власності на нежитлові приміщення, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові у задоволенні позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 13.07.2015

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА