КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. справа№ 911/855/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю

представників: позивача - не з`явилися;

відповідача - Петрик І.Й.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі"

на рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 р.

у справі № 911/855/15 (суддя - Саванчук С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель"

до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі"

про стягнення 1332608,57 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (далі - позивач) звернулося з позовом до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" (далі - відповідач) про стягнення 894468,77 грн основного боргу за договором про закупівлю товарів № 11-М від 21.05.2013 р. Крім того, позивач також наголосив на необхідності стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.03.2015 р. порушено провадження у справі № 911/855/15.

24.03.2015 р. до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яка за своєю правовою природою є заявою про зміну предмету позову. Згідно вказаної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" просило стягнути з відповідача 1283957,99 грн заборгованості за договором № 11-М, у тому числі: 894468,04 грн - основного боргу, 58430,29 грн - пені та 331059,66 грн - інфляційних втрат.

В подальшому, 07.04.2015 р. від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних, у якій останній просив суд стягнути з відповідача 1332608,57 грн заборгованості за спірним договором, з яких: 894468,04 грн - основного боргу та 438140,53 грн - інфляційних втрат. Від вимоги щодо стягнення 58430,29 грн пені Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" відмовилося.

Також, 23.04.2015 р. до відділу документального забезпечення Господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява про відстрочення виконання рішення суду у даній справі строком на 12 місяців з дня набрання останнім законної сили.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.04.2015 р. у справі № 911/855/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" до Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 894468,04 грн - основного боргу за договором про закупівлю товарів № 11-М від 21.05.2013 р. та 425108,76 грн - інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Крім того, вказаним рішенням стягнуто з Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" 14358,20 грн витрат на оплату послуг адвоката, а також відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду у даній справі строком на 12 місяців з дня набрання ним законної сили.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення змінити та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 134853,11 грн - основного боргу та 425108,76 грн - інфляційних втрат. Також, скаржник просить зменшити розмір витрат на оплату послуг адвоката та відстрочити виконання рішення суду першої інстанції строком на 10 місяців від дня набрання ним законної сили.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 911/855/15 та призначено її до розгляду на 02.07.2015 р.

На адресу суду 02.07.2015 р. від представника відповідача надійшла письмова заява про уточнення апеляційних вимог, згідно якої Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" просить змінити оскаржуване рішення суду в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката, зменшивши їх розмір на 5000,00 грн, а також відстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 р. строком на 10 місяців від дня набрання ним законної сили. У вказаній заяві відповідач, фактично, не погоджується з рішенням місцевого господарського суду лише в частині стягнення витрат на послуги адвоката та відмови у відстроченні виконання вказаного рішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що, враховуючи виконання ним зобов`язань перед позивачем на загальну суму 5553855,89 грн, судом не взято до уваги матеріальні інтереси сторін та не надано правову оцінку обставинам здійснення господарської діяльності Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" на території проведення антитерористичної операції. Також, скаржник зазначає, що включення до складу судових витрат частини витрат на оплату послуг адвоката, які пов`язані із здійсненням представництва позивача у суді, є необґрунтованим, та таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки вони не є обов`язковими, а матеріали справи не містять будь-яких відомостей стосовно цін на ринку юридичних послуг.

У засідання суду, призначене на 02.07.2015 р., представники позивача не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду скарги та доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Наведене також не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

21.05.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" (далі - замовник) укладено договір про закупівлю товарів № 11-М, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язався у 2013 році поставити замовнику товари, перелік та кількість яких визначено специфікацією (додаток № 1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що його сума становить 2934468,42 грн.

Відповідно до п. 4.1 укладеного правочину розрахунки між сторонами проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару протягом 30 календарних днів після отримання товару або після підписання сторонами акта приймання-передачі товарів.

Згідно з підпунктом 6.1.1 п. 6.1 договору замовник зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013 р. або до повного виконання сторонами зобов'язань (п. 10.1).

В процесі розгляду справи позивачем для встановлення заборгованості відповідача до матеріалів справи надано окрім спірного договору № 11-М також договори про закупівлю товарів № 7-М від 02.04.2013 р. та № 8-М від 08.08.2012 р., які укладені між сторонами у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач на виконання умов вищевказаних договорів поставив відповідачу товар на загальну суму 6448323,93 грн, що підтверджується видатковими накладними (т. 1 а.с. 129-136, 154-163, 186-193), які підписані та скріплені відбитками печаток обох сторін.

Разом з тим, згідно наданих довідок з банківських установ (т. 1 а.с. 239, 241) з призначенням платежу, яке відповідає укладеним договорам, за весь період спірних правовідносин позивача з відповідачем, останнім було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" кошти всього у сумі 5553855,89 грн.

Зважаючи на вищевказане, з урахуванням вартості товару, що поставлено позивачем відповідачу у межах трьох вищезазначених договорів та розмірів часткових оплат, станом на дату подання позову до суду у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 894468,04 грн., що є різницею між вартістю поставленого товару та розміром оплати за нього.

При цьому, судом першої інстанції правомірно враховано, що наявність заборгованості саме за спірним договором № 11-М від 21.05.2013 р., невиконання відповідачем грошових зобов'язань за яким визначено як підставу позову у даній справі, підтверджується призначеннями платежів, що вказані Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" при перерахуванні коштів позивачу, які встановлені з банківських виписок.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було зазначено вище, згідно наявних у матеріалах даної справи видаткових накладних позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 6448323,93 грн. Разом з тим, скаржник оплатив вказаний товар лише частково на суму 5553855,89 грн, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість за прийнятий але не оплачений товар у розмірі 894468,04 грн.

У судовому засіданні 02.07.2015 р. в суді апеляційної інстанції, що підтверджується протоколом судового засідання, представник відповідача Петрик І.Й. зазначив, що Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" визнає позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" в частині стягнення 894468,04 грн - основного боргу за договором на закупівлю товарів № 11-М від 21.05.2013 р. та 425108,76 грн - інфляційних втрат, та погоджується із вказаною сумою заборгованості. Вказані обставини знаходять своє відображення у поданій заяві про уточнення апеляційних вимог, згідно якої відповідач, фактично, не погоджується з рішенням місцевого господарського суду лише в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката та в частині відмови у відстроченні виконання вказаного рішення.

З приводу зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до рекомендацій у застосуванні ст. 35 ГПК України, викладених у п. 2.5-1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо, а також в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень. У такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. За необхідності суд може зажадати від учасника судового процесу подання відповідної заяви, клопотання, пояснення в письмовій формі.

Сама лише відсутність заперечень учасника судового процесу щодо тих чи інших обставин (наприклад, неподання відзиву на позовну заяву) не свідчить про визнання ним таких обставин: "мовчазне" визнання обставин зі змісту процесуального закону не випливає.

Не передбачено законом й можливості відмови учасника судового процесу від раніше здійсненого ним визнання обставин.

Визнання обставин учасниками судового процесу не є для господарського суду обов'язковим та остаточним. Суд може не прийняти такого визнання, якщо визнана обставина викликає сумнів у її достовірності, тобто у тому чи відповідає вона дійсності, оскільки не узгоджується з іншими обставинами, вже з'ясованими в тій же справі, або такими, що мають для останньої преюдиціальне значення; сумнівною є добровільність визнання певних обставин, оскільки воно вчинене даним учасником судового процесу під впливом помилки, обману або ж погрози чи насильства, інших протиправних дій.

Відтак, оскільки визнання позову та уточнення апеляційних вимог представником відповідача узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами існування заборгованості Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" перед позивачем, колегія суддів розцінює пояснення відповідача, як визнання обставин, які не потребують додаткового доказування.

До того ж, згідно наявної в матеріалах справи довірненості № 18 від 30.03.2015 р., виданої Петрику І.Й. на представництво інтересів відповідача, вказаний представник, зокрема, наділений правом визнавати повністю або частково позови, а також змінювати і підтримувати апеляційні скарги. Тобто, визнання представником відповідача у судовому засіданні 02.07.2015 р. позову та подання заяви про уточнення апеляційних вимог ніяким чином не суперечить правам та інтересам Державного підприємства "Регіональні електричні мережі", оскільки такі дії були вчинені вищезазначеною особою у межах її повноважень.

Також, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення 438140,53 грн інфляційних втрат.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, за перерахунком суду першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, інфляційні втрати нараховані позивачем надмірно, у зв`язку з чим їхній розмір зменшено на 13031,77 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог у даній справі та стягнення з відповідача заборгованості за договором про закупівлю товарів № 11-М від 21.05.2013 р., що складається з: 894468,04 грн - основного боргу та 425108,76 грн - інфляційних втрат.

Крім того, як зазначалося вище, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 20000,00 грн.

Відповідно до ст. 44 ГПК України оплата послуг адвоката входить до складу судових витрат.

Також, згідно з ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється виключно на осіб, які є адвокатами.

Як вбачається з матеріалів справи, судові витрати у розмірі 20000,00 грн на оплату послуг адвоката заявлені позивачем в силу того, що для захисту своїх порушених прав та майнових інтересів Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" звернулося до адвоката Семенова В.І. (свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю № 2172 від 24.02.2012 р.). На підтвердження цих витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги № 10/01 від 10.01.2015 р., платіжне доручення № 728 від 08.04.2015 р. на суму 20000,00 грн та обгрунтування витраченого адвокатом часу. Крім того, згідно з протоколами судових засідань, адвокат Семенов В.І. брав участь у судових засіданнях.

Відповідно до п. 4 зазначеного договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокатському бюро гонорар - за консультування, збір та аналіз документів, підготовку претензій боржнику, складання процесуальних документів (позовної заяви та інших документів в суді першої інстанції) - 15000,00 грн. Також, вказаним договором передбачена і оплата послуг адвоката у розмірі 5000,00 грн за представництво інтересів позивача у Господарському суді Київської області.

Згідно висновку суду першої інстанції, який грунтується на аналізі обгрунтування витраченого часу в рамках договору про надання правової допомоги № 10/01 (т. 1 а.с. 246), такі витрати, як надання послуг зі складання заяви про збільшення розміру позовних вимог, надання послуг з виготовлення довідки про заборгованість відповідача, бухгалтерської довідки, довідки позивача про відкриті банківські рахунки та картки клієнта відповідача не повинні входити у даний розрахунок.

Наведене знаходить своє відображення у тому, що складання заяви про збільшення розміру позовних вимог від 07.04.2015 р. було здійснено з посиланням на видаткові накладні, які не стосувалися спірного договору. Також, стосовно послуг адвоката щодо виготовлення довідки про заборгованість відповідача, бухгалтерської довідки, довідки позивача про відкриті банківські рахунки та картки клієнта відповідача, судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок про те, що дані документи витребовувались від відповідальних осіб керівництва позивача та за їх підписом, не є письмовими доказами, містять відомості, що віднесені до повноважень посадових осіб позивача, витребувані ухвалою суду після укладення договору про надання правової допомоги та не передбачені ним, не відносяться до процесуальних документів, а тому, не можуть бути віднесені до послуг адвоката.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК України, можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Також, згідно рекомендацій, викладених у п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою послуг адвоката, здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій, а у разі неподання відповідних документів - у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок про часткове включення витрат на послуги адвоката до складу судових витрат у розмірі 14358,20 грн та їхній розподіл між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Такий аналіз грунтується на приписах чинного законодавства України та здійснений з дотриманням принципів розумності, обгрунтованості, раціональності витраченого часу та з урахуванням доцільності вчинення тих чи інших дій особою, яка надає адвокатські послуги.

У поданій апеляційній скарзі (в редакції заяви про уточнення апеляційних вимог) відповідач вказує на те, що включення до складу судових витрат частини витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 5000,00 грн, які пов`язані зі здійсненням представництва позивача у суді, є необґрунтованим, та таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки вони не є обов`язковими, а матеріали справи не містять будь-яких відомостей стосовно цін на ринку юридичних послуг. Однак, з такими доводами апеляційний суд не може погодитися з огляду на те, що вказані витрати були передбачені договором про надання правової допомоги № 10/01 від 10.01.2015 р. Тим більше, адвокат Семенов В.І. брав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції та здійснював захист позивача безпосередньо у суді, чим, на думку колегії суддів, вчинив усі необхідні дії по виконанню вищевказаного правочину. Відтак, таке включення вказаних витрат до складу судових витрат є юридично доцільним, спрямованим на захист порушених прав позивача та відповідає вимогам закону.

Також, у суді першої інстанції відповідачем подано клопотання про відстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем.

Заявник обгрунтовував наявність підстав для відстрочення виконання ним рішення суду місцезнаходженням його філій та споживачів послуг у Донецькій та Луганській областях, тобто, на територіях проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем не уточнюється, в яких саме районах вказаних областей знаходяться його філії. Також, відповідачем надано звіт про фінансові результати за 2014 рік та баланс (звіт про фінансовий стан).

Судом першої інстанції при відхиленні доводів відповідача зроблено наступні висновки.

У Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" є, окрім вказаних, інші філії: у Волинській і Львівській області, а, відтак, і споживачі послуг в даних областях. Також, спірна заборгованість виникла майже за 2 роки до ухвалення рішення у даній справі. Крім того, відповідач майже протягом усього періоду розгляду спору в суді першої інстанції заперечував наявність у нього боргу перед позивачем.

Також, Господарським судом Київської області зазначено, що звіт про фінансові результати за 2014 рік та баланс (звіт про фінансовий стан) не можуть братися до уваги, як докази скрутного матеріального становища Державного підприємства "Регіональні електричні мережі", так як незадовільний фінансовий стан відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних виняткових і об'єктивних обставин, які унеможливлюють чи утруднюють виконання судового рішення. Крім того, вказані документи свідчать про фінансовий стан відповідача у попередньому році та не підтверджують наявність обставин, що ускладнюють виконання цього рішення у визначений законом строк.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, відстрочити його виконання.

Відповідно до ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання. Про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку.

Отже, при обгрунтуванні надання розстрочки або відстрочки виконання рішення, заявник повинен навести беззаперечні доводи стосовно неможливості виконання ним рішення суду у встановлені законодавстом строки з посиланням на відповідні докази скрутного матеріального становища, яке дійсно перешкоджає або ускладнює виконання рішення.

За змістом ст. 121 ГПК України дії суду по наданню відстрочки виконання рішення можуть мати місце лише у виняткових випадках.

Наведене вище також знаходить своє відображення і у п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», де зазначається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, апеляційний суд відзначає, що Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" ані в суді першої інстанції, ані при подачі апеляційної скарги не наведено дійсно переконливих аргументів стосовно існування виняткових обставин, які перешкоджають виконанню ним рішення суду першої інстанції у передбачений на це строк.

За таких обставин, місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог було правильно застосовано норми законодавства та достовірно досліджено наявні обставини справи у їх сукупності.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу "Одескабель" належними та допустимими доказами доведено факт існування заборгованості за договором про закупівлю товарів № 11-М від 21.05.2013 р., що, в свою чергу, відповідачем не спростовано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 р.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 р. у справі № 911/855/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/855/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко