ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
06 липня 2015 року Справа № 908/4420/14
За результатами розгляду касаційної скарги Відкритого акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на рішення господарського суду Запорізької області від 19.11.2014 р. та на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 р. у справі №908/4420/14 колегією суддів Вищого господарського суду України прийнято постанову від 06.07.2015 р., якою вказану касаційну скаргу задоволено, оскаржувані судові акти скасовано, а справу №908/4420/14 передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.
Підставою для прийняття Вищим господарським судом України даної постанови стала відсутність встановлення господарськими судами попередніх інстанцій всіх фактичних обставин справи.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.
В статті 1119 Господарського процесуального кодексу України встановлено повноваження касаційної інстанції.
Згідно з частиною 3 вказаної статті касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, із змісту наведених імперативних приписів чинного господарського процесуального законодавства вбачається, що справа підлягає передачі на новий розгляд у випадку не встановлення господарськими судами попередніх інстанцій всіх фактичних обставин справи, однак, лише тих, що мають істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами. Отже, такі обставини повинні входити до предмету доказування, а визнання судом їх доведеності або недоведеності має безпосередньо вплинути на результати розгляду справи (на суть прийнятого судового рішення).
Разом з цим, викладені в постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2015 р. вказівки щодо необхідності встановлення певних фактичних обставин справи (необхідності визначення наявності у відповідача обов'язку щодо сплатити заявленої до стягнення суми за поставлений товар та обставин щодо сплати фактором клієнтові передбаченої договором факторингу плати за відступлення права вимоги на дату одержання боржником письмового повідомлення про таке відступлення) є неправомірними.
Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій у повній відповідності з законом було досліджено дані обставини, зроблено висновки щодо наявності відповідного обов'язку відповідача з урахуванням наявних в матеріалах справи документів. При цьому, сторони у справі не посилаються на них, як на підстави своїх вимог та заперечень ні в позовній заяві, ні в апеляційній та касаційній скаргах.
Так, відповідач не заперечує факту належного виконання постачальником свого обов'язку з надання покупцю документів, зазначених в п. 6.4 договору поставки та не заперечує проти наявного боргу. Проте, суд касаційної інстанції в своїй постанові вказує на необхідність дослідження даної обставини під час нового розгляду справи.
У зв'язку з цим, можна зробити висновок, що виконання місцевим господарським судом відповідних вказівок господарського суду касаційної інстанції не матиме значення для правильності вирішення по суті спору між сторонами справи №908/4420/14.
Одночасно, надання зазначених вказівок виходить за межі перегляду судового рішення в касаційному порядку, встановлені ст. 1117 Господарського процесуального кодексу, оскільки не стосується перевірки застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, а фактично зобов'язує місцевий господарський суд переоцінити наявні в матеріалах справи докази та зібрати нові.
Крім того, слід зазначити, що у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2015 р. безпідставно викладено правову позицію стосовно того, що перехід права вимоги за договором факторингу відбувається тільки після повної оплати фактором відчуження цього права.
Така позиція не підтверджується ні нормами чинного законодавства, ні умовами договору факторингу, а встановлення факту належного чи неналежного виконання фактором свого обов'язку з передачі грошових коштів клієнту не має значення для вирішення по суті спору в даній судовій справі.
Вищевказане свідчить про те, що приймаючи постанову від 06.07.2015 р. у справі №908/4420/14 господарський суд касаційної інстанції перевищив повноваження, закріплені в ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України.
За таких обставин, вважаю, що, постанова Вищого господарського суду України від 06.07.2015 р. у справі №908/4420/14 прийнята з порушення норм матеріального та процесуального права.
Суддя
Вищого господарського суду України А.С. Ємельянов