ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.07.15р. Справа № 904/4681/15

За позовом Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "ЗОРЯ"-"МАШПРОЕКТ", м. Миколаїв

до Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТЕХНОПРОГРЕС", м. Дніпропетровськ

про сплату штрафних санкцій та процентів у розмірі 8 381,17 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Поросолова Л.М. - представник (дов. № 17/1-5123 від 10.06.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "ЗОРЯ"-"МАШПРОЕКТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТЕХНОПРОГРЕС" про стягнення заборгованості за договором № 141112 від 14.11.2012 в розмірі 8 381,17 грн., з яких: 4 022,78 грн. штрафна санкція (неустойка) 8%, 3 519,94 грн. штраф 7%, 838,45 грн. проценти за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 141112 від 14.11.2012, в частині своєчасної поставки товару та ст. ст. 230, 231 Господарського кодексу України..

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.06.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.06.2015.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 22.06.2015 на 06.07.2015.

06.07.2015 представник позивача подав уточнення позовних вимог.

06.07.2015 представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 19 695,17 грн., з яких: 11 314,00 грн. пеня, 4 022,78 грн. штрафні санкції (неустойка) 8%, 3 519,94 грн. штраф 7%, 838,45 грн. проценти за користування грошовими коштами.

З позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог вбачається, що вимоги щодо стягнення пені позивачем у позові не заявлялись.

Частиною 4 статті 22 господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У пункті 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18, зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Виходячи зі змісту заяви позивача, а також зі змісту раніше поданої позовної заяви, господарський суд розцінює її як заяву про зміну підстав та предмету позову в частині стягнення пені, оскільки позивачем було змінено матеріально-правову вимогу та обґрунтування цієї вимоги.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Тому, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення пені.

Відповідач відзив на позов не надав, у судові засідання, призначені для розгляду справи, явку свого повноважного представника не забезпечив. Був належним чином повідомлений про дату та місце судового засідання.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2012 між Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "ЗОРЯ"-"МАШПРОЕКТ" (покупець) та Приватним підприємством "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТЕХНОПРОГРЕС" (постачальник) було укладено договір № 141112 (а.с.15).

Відповідно до пункту 1.1 договору, постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупцю вимірювальний інструмент, а покупець зобов'язується приймати цей товар та оплачувати його вартість на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що товар, зазначений в п.1.1 цього договору, поставляється покупцеві партіями.

Згідно з пунктом 2.2 договору, на кожну партію товару складається специфікація, в якій вказується номер і дата складання специфікації, № договору, повне найменування товару, ГОСТ, ТУ, кількість товару, ціна, ПДВ, загальна вартість товару, країна виробник, код УКТ ЗЕД.

10.02.2014 сторонами була підписана специфікація № 5 до договору (а.с.25), відповідно до якої загальна вартість товару, який повинен поставити відповідач позивачу становить 50 284,80 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору, узгоджена у відповідній специфікації партія товару має бути поставлена покупцеві у строк 60 календарних днів з моменту отримання 20% передоплати.

Позивач 16.07.2013 та 17.03.2014 здійснив передоплату у розмірі 10 056,96 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (а.с.13-14).

Відповідач поставив товар позивачу 28.12.2014, що підтверджується експрес-накладною № 7064 (а.с.30).

Відповідачем товар було поставлено несвоєчасно, що є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було поставлено товар позивачу 28.12.2014, але відповідно до пункту 3.1 договору, строк поставки товару є таким, що настав 16.05.2014.

Таким чином, відповідачем було поставлено товар з прострочкою у 225 календарних днів.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Позивачем на підставі п.7.3 договору нараховано відповідачу штрафні санкції (неустойку) 8% у розмірі 4 022,78 грн. та на підставі ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України нараховано штраф 7% у розмірі 3 519,94 грн.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У пункті 2.2 Постанови Пленуму вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

В даному випадку позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки, оскільки відповідно до Статуту Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "ЗОРЯ"-"МАШПРОЕКТ" є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну "Укроборопром".

Тому, до правовідносин сторін повинна застосовуватись ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

Тобто сторони мають право нарахувати штрафні санкції або у розмірі, що визначений абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України або у розмірі, про який вони домовились у договорі.

Пунктом 7.3 договору сторони передбачили, що у разі порушення термінів чи обсягів поставки товару, постачальник сплачує покупцеві неустойку в розмірі 8% від вартості непоставленого в строк товару за кожний факт порушення.

Таким чином, сторони домовились, що за порушення строку поставки товару настає така відповідальність: штрафні санкції у вигляді неустойки у розмірі 8% за кожний факт порушення строку.

Суд вважає, що одночасне застосування п.7.3 договору та абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України є необґрунтованим, тому що вважає, що у п.7.3 договору та абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачена одна й та сама форма штрафної санкції. Сторони, користуючись правом, наданим абз. 1 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України визначили у договорі розмір такої штрафної санкції у розмірі 8% від вартості недопоставленого в строк товару.

Перевіривши розрахунок штрафу 8% (а.с.11), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу 8% у розмірі 4 022,78 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За наведених підстав суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу 7% та відхиляє доводи позивача, наведені ним у письмових поясненнях.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.8 договору встановлено, що постачальник сплачує неустойку і відсотки за користування коштами покупця незалежно від відшкодування збитків.

Позивачем нараховано відповідачу на підставі п. 7.8 договору та ст. 536 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами за період з 17.05.2014 по 27.12.2014 у розмірі 838,45 грн.

Позивач у якості підстави для визначення розміру процентів посилається на ст. 1 Закону України "Про національний банк України".

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або законом.

Сторони у договорі не передбачили розмір процентів за користування грошовими коштами.

Стаття 1 Закону України "Про національний банк України" до правовідносин сторін не може бути застосована, оскільки облікова ставка Національного банку України - це один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Грошові кошти, якими користувався відповідач не були ним залучені та не були розміщені позивачем. Відповідне залучення та розміщення здійснюється на ринку фінансових послуг, учасниками якого позивач та відповідач не являються..

Тому, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, оскільки розмір процентів сторонами у договорі не визначено.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача становить 876,92 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТЕХНОПРОГРЕС" (49101, м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 96Б, кв. 18; ідентифікаційний код 30189645) на користь Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "ЗОРЯ"-"МАШПРОЕКТ" (54018, м. Миколаїв, пр. Жовтневий, 42-А; ідентифікаційний код 31821381) - 4 022,78 грн. штраф 8%, 876,92 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 13.07.2015.

Суддя Я.С. Золотарьова