ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа №917/2290/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

прокуратури - Ногіна О.М., за довіреністю №05/2-780 вих.15;

позивача - Цеба А.О., за довіреністю б/н від 14.10.2014 року;

відповідачів - не з'явилися;

третьої особи - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Дочірнього підприємства «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс», м.Карлівка, Полтавська область, (вх.№3234П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2015 року по справі №917/2290/14,

за позовом Дочірнього підприємства «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс», м.Карлівка, Полтавська область,

до 1. Управління Служби безпеки України в Полтавській області, м.Полтава,

2. Карлівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, м.Карлівка, Полтавська область,

3. Прокуратури Карлівського району, м.Карлівка, Полтавська область,

4. Прокуратури Полтавської області, м.Карлівка, Полтавська область,

5. Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, м.Полтава,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, м.Полтава,

про стягнення 7921769,37 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року Дочірнє підприємство «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення солідарно з Управління Служби безпеки України в Полтавській області, Карлівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Прокуратури Карлівського району 3263369,37 грн. шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

У грудні 2014 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково просив суд стягнути з відповідачів 4658400,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вказана заява прийнята судом першої інстанції до розгляду.

В подальшому, місцевим господарським судом ухвалою від 22.12.2014 року Прокуратуру Полтавської області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області залучено до участі в справі в якості відповідачів.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.02.2015 року по справі №917/2290/14 (суддя Кульбако М.М.) у задоволені позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що протиправність діянь органів дізнання, досудового слідства та прокуратури насамперед підтверджується ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28.10.2010 року №10-474/10, постановою слідчого слідчого відділу УСБУ в Полтавській області Короткого В. А. від 28.10.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно Цеби Анатолія Олександровича, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1. ст. 361 Кримінального кодексу України, а також постановою слідчого СВ Карлівського РВ УМВС України в Полтавській області про закриття кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. ст. 176 КК України від 08.09.2013 року. Крім того, бездіяльність прокуратури щодо виявлення порушень закону в ході розслідування інкримінованої Цебі А.О. кримінальної справи підтверджується неодноразовими зверненнями та скаргами. Тобто має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Також не погоджується апелянт із доводами суду першої інстанції про неможливість застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків у зв'язку із нібито відсутністю складу цивільного правопорушення, оскільки такі висновки спростовуються матеріалами справи та приписами чинногозаконодавства України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

24.06.2015 року від Прокуратури Полтавської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№9803), в якому зазначає, що згодна з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Від першого відповідача 19.06.2015 року надійшло клопотання (вх.№9618), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у разі нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

В обґрунтування заявленого клопотання перший відповідач зазначає, що він перебуває у тарифній відпустці і не може прибути в судове засідання. Проте, колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з врахуванням обставин справи.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинне законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти його в суді, а тому перший відповідач, у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, повинен був направити іншого представника чи вирішити питання про направлення у відпустку свого представника в інший строк, оскільки на час направлення свого представника у відпустку перший відповідач був обізнаний про розгляд справи в Харківському апеляційному господарському суді.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання першого відповідача про відкладення розгляду справи є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідачі та третя особа у судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є зворотні повідомлення про вручення ухвали суду.

Враховуючи, що наявних у справі документів достатньо для її розгляду по суті, зважаючи на те, що відповідачі та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідачів та третьої особи відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 08.07.2015 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник прокуратури проти позиції апелянта заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника прокуратури та позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову передбачені нормами ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови).

Згідно статті 1176 Цивільного кодексу України: шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди (частини 1-4 цієї статті).

Відповідно до частин 5-7 статті 1176 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовані питання відшкодування шкоди громадянам, тобто фізичним особам, а тому, оскільки позивачем є юридична особа, даний закон при розгляді спору застосуванню не підлягає.

Таким чином, за позовом юридичної особи збитки відшкодовуються на загальних підставах.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Отже, позивач повинен довести протиправність дій відповідача і його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням збитків.

Позивач посилався на неправомірність дій відповідачів, однак перевірка правомірності дій чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства чи прокуратури про проведенні дій, передбачених Кримінально-процесуальним кодексом України не відноситься до компетенції судів господарської юрисдикції. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відмова в порушенні кримінального провадження свідчить про відсутність складу правопорушення (злочину), однак не доводить і не спростовує того, що дії, які провадились при розслідуванні є неправомірними і суперечать нормам права.

В обґрунтування розміру завданої шкоди позивачем надано копії розрахунків сплати єдиного податку за І// квартал 2009 року-2011 рік та податкові декларації з податку на прибуток підприємства за 2012 рік, однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, дані документи не можуть бути доказами, які підтверджують розмір збитків, оскільки свідчать лише про результати діяльності підприємства і не можуть підтверджувати отримання збитків саме в результаті діяльності чи бездіяльності відповідачів.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2015 року по справі №917/2290/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Скіпетр» приватного багатопрофільного підприємства «Альянс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 20.02.2015 року по справі №917/2290/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 08 липня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.