КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/3236/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Руденко М.А.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 р. у справі № 910/3236/15-г (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної

акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 458 893,18 грн.,

за участю представників сторін:

позивача-Новиков С.Ю. за довіреністю

відповідача-Ковригін О.В. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва № 910/3236/15-г від 31.03.2015р. частково задоволений позов ПАТ "Укртрансгаз" до ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", з відповідача на користь позивача стягнуто 366 708,66грн. основного боргу, 19 229,60грн. -3% річних, 7 718,77грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням відповідач, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 30.09.2010 року між ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" (продавець за договором), правонаступником якого є позивач, та відповідачем - ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець за договором) був укладений договір поставки № Д-1111-73/182-Д, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах даного договору, асортимент, кількість, ціна за одиницю якого, загальна вартість товару визначена сторонами у Специфікації до договору.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідачем в повному обсязі не виконані зобов'язання в частині здійснення оплати за отриманий товар в зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги. Господарський суд виходив з того, що твердження відповідача про відсутність рахунку-фактури по вказаній накладній, суд відхиляє з огляду на те, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 ЦК України, та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України.

Щодо строку позовної давності, то господарський суд зазначив, що 30.09.2013р. (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013р. на загальну суму 1 106 612,92 грн., який включає борг за договором поставки № Д-1111-73/182-Д від 30.09.2010р., в сумі 366 708,66 грн. Акт звірки зі сторони відповідача підписаний головним бухгалтером Шакарішвілі Л.В. та скріплений печаткою підприємства.

Заперечуючи проти рішення суду, відповідач звертає увагу на те, що накладна не містить необхідних реквізитів для здійснення оплати; акт звірки не є первинним документом, а вказує лише на вартість зарахованих на баланс дебіторської та кредиторської заборгованості, крім того акт підписаний не уповноваженою особою. З акту не можливо встановити коли він був підписаний, отже не можна стверджувати, що дані дії вчинені в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 662, 666 Цивільного кодексу України, згідно з якими продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром. Якщо документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві. Оскільки відповідач отриманий товар не повернув, господарський суд дійшов правомірного висновку про зобов'язання відповідача оплатити товар.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Пунктом 2.2 договору, сторони передбачили, що оплата здійснюється протягом 30-ти робочих днів з дня надходження товару що постачається у розмірі 100% вартості на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей, уповноваженою особою, яка діє на підставі довіреності на отримання матеріальних цінностей. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання накладної.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначив, що за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Акт звіряння взаєморозрахунків, є певною формою фіксації юридично-значимих дій сторін за цим актом, і яким, зокрема, оформляється інвентаризація дебіторської і кредиторської заборгованості. Цим актом встановлено, що заборгованість, яка залишилася не погашеною станом на 30.09.2013 р., довідкою станом на 02.03.2015р.

З огляду на абзац шостий листа Міністерства фінансів України N 31-053-2-4/4390 від 03.12.2001 р. акт звірки розрахунків може служити підставою для перерахування коштів (постанова Вищого господарського суду України від 22.05.2007 р.7/579 )

Як вірно визнано судом першої інстанції, підписання відповідачем вказаного акта свідчить про визнання ним своєї заборгованості перед кредитором на вказану в акті суму, а тому перебіг строку позовної давності було перервано.

Щодо повноважень бухгалтера на підписання відповідних документів, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів господарської діяльності.

Згідно статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Тому акт звірки взаємних розрахунків складений та підписаний належною посадовою особою є належним доказом у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів погоджується з доводами місцевого суду про те, що штрафні санкції на відмінність від основної заборгованості, позивачем заявлені поза межами строку позовної давності, а відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, про що правильно зазначив господарський суд.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 31.03.2015 у справі № 910/3236/15-г-без змін.

2. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду м. Києва видати відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

повний текст постанови підписаний 14.07.2015

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

М.А. Руденко