КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа№ 910/5053/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання - Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Овдіна Ю.Б., представник за довіреністю №2-262 від 29.12.2014р.;

від відповідача: Шегера І.П., представник за довіреністю №27-У від 26.12.2014р.;

Розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. (підписано - 19.05.2015р.)

у справі №910/5053/15-г (суддя: Головіна К.І.)

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 18 526, 83 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про стягнення 18 526, 83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 244-К/257/11-к від 15.09.2011р. та невиконання ним у погоджений строк зобов'язань з оплати поставленого товару, внаслідок чого у ДП «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» утворилась заборгованість у розмірі 11 500,01 грн., також заявлені вимоги про стягнення пені в сумі 2 116,00 грн., 7 % штрафу в сумі 805,00 грн., інфляційних втрат у сумі 2 955,50 грн. та 3 % річних у сумі 1 150,32 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2015р. позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №910/5053/15-г.

Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у відзиві на позовну заяву заперечувало проти задоволення позовних вимог, серед іншого, з підстав пропуску строку позовної давності на заявлені позивачем вимоги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 11 500 грн. 01 коп. основного боргу, інфляційну складову боргу у сумі 2 945 грн. 27 коп., 3 % річних у сумі 1 150 грн. 32 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 1 537 грн. 94 коп. судового збору.

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду та мотивами прийнятого ним рішення, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г та прийняти новий судовий акт про відмову у задоволенні позову повністю.

У доводах апеляційного оскарження відповідач посилався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповноту з'ясування ним обставин справи та прийняття рішення, висновки якого не відповідали фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про переривання перебігу позовної давності, визнанням відповідачем боргу, ґрунтується на не належних та не допустимих доказах. На думку апелянта, визнання боржником боргу повинно бути зафіксоване підписом особи, яка має право представляти його у відносинах з третіми особами. За твердженням апелянта, головний бухгалтер до таких осіб належить, лише тоді, коли буде уповноважений на це керівником.

На думку апелянта, суд помилково ототожнює такі поняття, як організація і ведення господарської діяльності, та організація контролю за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Апелянт зазначав, що акт звірки взаєморозрахунків. як зведений обліковий документ, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та наявності заборгованості у суб'єкта господарювання. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Між тим, судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що між Позивачем та Відповідачем не укладався договір (додаткова угода до існуючого Договору, тощо) щодо збільшення строку позовної давності до Договору.

Згідно Протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 02.06.2015р., апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015р. апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г прийнято до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В., суддів: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В. та призначено розгляд справи на 08.07.2015р.

08.07.2015р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

08.07.2015р. у судове засідання з'явились представники сторін.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційного оскарження, просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г та прийняти новий судовий акт про відмову у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 08.07.2015р. представник позивача проти доводів апеляційного оскарження заперечив, просив оскаржений судовий акт залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 15.09.2011р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз») (надалі - постачальник, позивач) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - покупець, відповідач) був укладений Договір № 244-К/257/11-К купівлі-продажу, за умовами якого постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити прокат сортовий гарячекатний відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (п. 1.1 Договору).

Згідно з пунктом 3.2. Договору сторони погодили, що загальна сума договору становить 11 500,01 грн.

Пунктом 3.4. Договору визначено, що продавець після поставки продукції, та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього Договору.

Згідно з п. 3.5 договору покупець зобов'язується оплатити 100 % вартості товару протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури.

Пунктами 4.2, 4.5 договору факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції. Датою поставки товару визнається дата, вказана у накладній про прийняття товару покупцем

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2011 р. (п. 9.1 договору).

Спір, як вірно встановлено судом першої інстанції, виник внаслідок неповної та несвоєчасної оплати вартості поставленої відповідачу, як покупцю, продукції.

Задовольняючи вимоги про стягнення боргу, місцевий господарський суд виходив з того, що продукція, продана відповідачу, мала бути оплачена ним у визначений Договором строк.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції вірними, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правовідношення, за яким позивач передав продукцію відповідачу у власність, підтвердженням чого є документи, які оформлюють рух товарно-матеріальних цінностей (видаткова накладна), створило у останнього зобов'язання оплатити прийняту продукцію в силу ч.1 ст.692 ЦК України .

З наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії видаткової накладної №15/9/244-К від 27.09.2011р. (а.с. 20, т. 1) вбачається, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання і поставив продукцію на загальну суму 11500,01грн.

Належне виконання Постачальником зобов'язань за Договором № 244-К/257/11-К купівлі-продажу від 15.09.2011р. є підставою виникнення у нього права на отримання вартості поставленої продукції, а у покупця - Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - зобов'язання сплатити поставлену йому продукцію протягом 5 днів з моменту отримання рахунку-фактри.

Твердження апелянта, що видаткова накладна не є розрахунковим документом на підставі якого здійснюється оплата, що за відсутності рахунку - фактури у відповідача не настав строк оплати колегія суддів апеляційної інстанції визнає необґрунтованим, оскільки договором сторони визначили строк та порядок оплати (п. п. 3.5., 4.5. договору) в залежності від дня надходження товару, що підтверджується відміткою отримувача на видатковій накладній і договір не містить умови надання відповідачу рахунку-фактури чи оплати вартості отриманого товару лише на підставі рахунку.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Аналогічну правову позицію наведено у Постанові Верховного суду України від 29.09.2009 року по справі № 37/405 та Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 року по справи № 923/38/13-г.

Належних та допустимих доказів, які підтверджували б своєчасну та повну оплату дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" вартості поставленого товару, відповідач не надав, а тому висновок місцевого господарського суду про правомірність позовної вимоги про стягнення з відповідача 11500,01грн. суми основного боргу є обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним обставинам справи.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, який оцінив складений бухгалтерами сторін акт звірки і визнав, що перебіг строку позовної давності на вимоги про стягнення основного боргу перервався визнанням боржником свого боргу.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, вартість отриманого товару відповідач повинен був оплатити в термін до 02.10.2011 року, у зв'язку з чим, перебіг строку для звернення позивача до суду з вимогою до відповідача, розпочинається з 03.10.2011 року та спливає відповідно 03.10.2014 року. З позовом ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до суду 03.03.2015 року, тобто після спливу 3-річного строку, визначеного законом.

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013р., відповідно до якого відповідачем визнано загальну заборгованість в розмірі 1 091 584,19 грн. по укладених між сторонами договорах, в тому числі і по договору № 244-К/257/11-к від 15.09.2011р. у розмірі 11 500,01 грн.

Акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013р. зі сторони позивача та відповідача підписаний головними бухгалтерами та скріплений печатками товариств.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що головний бухгалтер підприємства не наділений повноваженнями підписання документів, якими б визнавалась заборгованість перед контрагентами, вказаний Акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може вважатись доказом, що підтверджував би визнання відповідачем заборгованості за договором №244-К/257/11-к від 15.09.2011р.

Однак, такі твердження апелянта колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що акт звірки взаємних розрахунків, на який посилається позивач у справі, складений та підписаний належними посадовим особами, скріплений печатками товариств, а тому є належними доказами у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України

Враховуючи зазначене вище та те, що відповідачем позовні вимоги не заперечуються іншими доводами, окрім як пропуском строку позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 11 500,01 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки заявлені в межах строку позовної давності, так як останній був перерваний у зв'язку з підписанням сторонами акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.09.2009 року у справі № 8/39, від 05.06.2014 року у справі № 913/2988/13, від 20.08.2014 року у справі № 910/18104/13.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню.

У зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання з оплати товару позивач заявляє до стягнення з відповідача пені в розмірі 2 116,00 грн. за період з 03.02.2014р. до 02.02.2015р. та 7 % штрафу в сумі 805,00 грн.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так сторони у справі є суб'єктами господарювання, що належать до державного сектора економіки, але за змістом ч. 2 ст. 231 ГК України цією нормою передбачено застосування штрафних санкцій до порушень негрошових зобов'язань, а тому суд вважає необгрунтованим нарахування позивачем пені і штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки в даному випадку має місце порушення грошового зобов'язання (оплата вартості товару).

При цьому, відповідач у своїй заяві просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Оскільки, сплата заборгованості відповідачем повинна бути здійснена 02.10.2011р. (п. 3.5 договору), тому з 03.10.2011р. відбулось порушення зобов'язання.

З урахуванням вищенаведеного та встановленого договором строку оплати товару, перебіг річного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені розпочинається з 03.10.2011року та з урахуванням шестимісячного періоду її нарахування по 03.04.2012 року спливає відповідно 03.04.2013 року.

Щодо вимоги про стягнення штрафу, то перебіг річного строку позовної давності розпочинається 03.10.2011року та спливає 03.10.2012 року.

Таким чином, строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення з відповідача пені сплинув 03.04.2013р. та вимог про стягнення штрафу сплинув 03.10.2012р., з даним позовом до суду ПАТ "Укртрансгаз" звернулося 03.03.2015 року, а переривання строку позовної давності визнанням боржником боргу відбулося 14.10.2013р., тобто після спливу строку на вимоги про стягнення неустойки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 2 116,00 грн. за період з 03.02.2014 р. по 02.02.2015 р. та 7 % штрафу в сумі 805,00 грн. на підставі застосування строку позовної давності.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача три проценти річних у сумі 1 150,32 грн. за період з 03.10.2011р. по 31.01.2015р. та інфляційні втрати у сумі 2 955,50 грн. за період з 03.10.2011р. по 31.12.2014р.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р. зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до матеріальних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки позовна давність до вимог про стягнення основної заборгованості не застосовується у зв'язку із вчиненням дій, що свідчать про визнання боргу.

Перевіривши правильність виконаних позивачем розрахунків заявлених до стягнення інфляційних збитків та 3% річних та з врахуванням вимог процесуального законодавства, судова колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог щодо стягнення 3 % річних у сумі 1150,32 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 945,27 грн.

З огляду на встановлене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/5053/15-г без змін.

2.Матеріали справи №910/5053/15-г повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

Л.В. Чорна