ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа № 914/3041/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 від 05.05.15

на рішення господарського суду Львівської області від 15.04.15

у справі № 914/3041/14

за позовом: ОСОБА_2, м. Стрий

до відповідача 1: ТзДВ Меблевий комбінат Стрий, м. Стрий

до відповідача 2: ПАТ Український професійний банк, м. Київ

про: визнання недійсними додаткових договорів до договорів застави

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - представник;

та відповідачів-1,-2: не зявилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/3041/14 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.15 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 11.06.15.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 11.06.15 та від 25.06.15 розгляд справи відкладався.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.04.15 у справі №914/3041/14 (суддя Матвіїв Р.І.) в задовленні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суд мотивовано тим, що змінами, внесеними до договорів застави лише приведено у відповідність діючі договори застави, оскільки зміни стосовно розміру та строку виконання кредитного зобовязання вносилися до договору про відкриття траншевої кредитної лінії №42.

Крім того, судом зазначено, що підписуючи оспорювані договори, представниками товариства директорами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не вчинялися правочини на суму вартістю 10% балансової вартості активів товариства та 25 % розміру статутного капіталу товариства.

Також, не можуть вважатися укладеними з перевищенням повноважень на вчинення правочинів на певну суму додаткових договорів, які стосуються строку виконання зобовязаня та найменування позичальника, тобто які не містять грошового виразу.

Крім того, судом зазначено, що позивачем не доведено, що під час укладення додаткових договорів до договорів застави голова правління ВАТ МК Стрий п.Климух І.В. чи в.о. голови правління п.Лісовський В.В., а також директор ТзДВ Меблевий комбінат Стрий п.Лісовський В.В. діяли із перевищенням наданих їм повноважень, так само як і не доведено порушення вказаними діями корпоративних прав позивача.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги та визнати недійсними додаткові договори до договорів застави.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянтом зазначено, що директор товариства не мав жодних повноважень на укладення від імені товариства оспорюваних правочинів без рішення Загальних зборів учасників, а отже директор перевищив свої повноваження.

Крім цього, скаржник вказує на те, що місцевим господарським судом не взято до уваги того факту, що відповідач 2 знав про наявність обмежень повноважень керівників товариства на підписання оскаржуваних договорів, але попри це уклав дані угоди без наявності на це згоди вищих органів правління.

6 липня 2015 року до Львівського апеляційного господарського суду представником позивача на виконання ухвали суду подано витребувану копію договору про відкриття траншевої лінії №42 від 04.06.09.

Відповідачі участі своїх уповноважених представників у судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що ухвалами суду участь представників сторін обов'язковою не визнавалась, беручи до уваги те, що розгляд справи вже відкладався, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги на підставі наявних у справі матеріалів.

Присутнім представником позивача навеведено свої доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.06.2009 року між Відкритим акціонерним товариством Український ОСОБА_6, правонаступником по всіх правах і обовязках якого виступає Публічне акціонерне товариство "Український ОСОБА_6", та Відкритим акціонерним товариством "Меблевий комбінат "Стрий", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Меблевий комбінат "Стрий", був укладений договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 42. Належним чином завірена копія подана на вимогу суду апеляційної інстанції та долучена до матеріалів справи.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 42 від 04.06.2009 року, між Відкритим акціонерним товариством Український ОСОБА_6 та Відкритим акціонерним товариством "Меблевий комбінат "Стрий" укладено договори застави № 42-1 та 42-2 від 04 червня 2009 року (Т.1, а.с.13-14, а.с.31-32), підписані представниками сторін: від банку - ОСОБА_7 та від позичальника - ОСОБА_4, за умовами яких, заставодавець передав у заставу заставодержателю власне майно, що на праві власності належить Товариству, перелік та вартість якого були перелічені в додатках до договорів застави, зокрема, згідно з додатком № 1 до договору застави № 42-1 від 04.06.2009 року на суму 232 786 грн. 95 коп. та згідно з додатком № 1 до договору застави № 42-2 від 04.06.2009 року на суму 1 728 351 грн. 62 коп.

У подальшому сторони уклали додаткові договори до договору застави № 42-1 від 04.06.2009 року, а саме 16.04.2010 року, 31.05.2010 року, 05.01.2011 року, 11.01.2011 року, підписані головою правління товариства ОСОБА_4, 25.03.2011 року, 02.08.2011 року, 26.09.2011 року, 19.03.2012 року, 02.04.2012 року, 27.09.2012 року, 19.09.2013 року, 26.12.2013 року, 26.03.2014 року, підписані в.о. голови Правління товариства ОСОБА_5; та до договору застави № 42-2 від 04.06.2009 року, а саме 16.04.2010 року, 31.05.2010 року, 05.01.2011 року, 11.01.2011 року, підписані головою правління товариства ОСОБА_4, 25.03.2011 року, 02.08.2011 року, 26.09.2011 року, 19.03.2012 року, 02.04.2012 року, 27.09.2012 року, 19.09.2013 року, 26.12.2013 року, 26.03.2014 року, підписані в.о. голови Правління товариства ОСОБА_5 (Т.1, а.с.18-30).

Предметом вказаних додаткових договорів було узгодження змін до кредитного договору з договорами застави щодо розміру та строків повернення чергових траншів, щодо зміни назви товариства відповідача (у звязку зі зміною організаційно-правової форми товариства) та зміни п/р в реквізитах договору.

Так, додатковими угодами від 16.04.2010 року, 31.05.2010 року, 05.01.2011 року, 11.01.2011 року, 25.03.2011 року, 26.09.2011 року, 19.03.2012 року, 02.04.2012 року, 27.09.2012 року, 19.09.2013 року, 26.12.2013 року, 26.03.2014 року, змінювались розмір та строки виконання основного зобовязання, вказаного в п. 1.1 розділу 1 договорів застави майна № 42-1 та 42-2 від 04 червня 2009 року. Так, додатковими угодами від 16.04.2010 року, 31.05.2010 року, 05.01.2011 року, 11.01.2011 року, 25.03.2011 року, 26.09.2011 року, 19.03.2012 року, 02.04.2012 року, 27.09.2012 року, 19.09.2013 року, 26.12.2013 року, 26.03.2014 року, змінювались розмір та строки виконання основного зобовязання, вказаного в п. 1.1 розділу 1 договорів застави майна № 42-1 та 42-2 від 04 червня 2009 року. Зокрема, додатковим договором від 16.04.2010 року в п. 1.1 договору застави №42-1 від 04.03.2009 року змінено цифри та слова з 1 000 000 грн. на 1 153 000 грн.; додатковим договором від 31.05.2010 року 04.06.2010 року замінено на 30.05.2011 року; додатковим договором від 05.01.2011 року 1 153 000 грн. замінено на 1 278 000 грн.; додатковим договором від 11.11.2011 року - 1 278 000 грн. замінено на 1 153 000 грн.; додатковим договором від 25.03.2011 року 30.05.2011 року замінено на 26.09.2011 року; додатковим договором від 26.09.2011 року 26.09.2011 року замінено на 19.03.2012 року; додатковим договором від 19.03.2012 року - 19.03.2012 року замінено на 02.04.2012 року; додатковим договором від 02.04.2012 року 02.04.2012 року замінено на 27.09.2012 року; додатковим договором від 27.09.2012 року - 27.09.2012 року замінено на 24.12.2012 року; додатковим договором від 19.09.2013 року - 20.09.2013 року замінено на 26.12.2013 року; додатковим договором від 26.12.2013 року - 26.12.2013 року замінено на 26.03.2014 року; додатковим договором від 26.03.2014 року - 26.03.2014 року замінено на 26.06.2014 року; а додатковим договором від 02.08.2011 року вносились зміни в найменуванні товариства: в преамбулі, реквізитах договору та додатку № 1 до договору слова Відкрите акціонерне товариство Меблевий комбінат Стрий та ВАТ МК Стрий замінити на слова Товариство з додатковою відповідальністю Меблевий комбінат Стрий та ТДВ Меблевий комбінат Стрий, в реквізитах договору та додатку № 1 до договору цифри 260049739 замінити на цифри НОМЕР_1. Аналогічні зміни вносились до договору застави №42-2 від 04.03.2009 року.

Вважаючи, що при укладенні зазначених додаткових договорів їх підписантами від імені ВАТ МК Стрий та ТзДВ Меблевий комбінат Стрий перевищено надані їм повноваження, ОСОБА_2 (учасник ТзДВ Меблевий комбінат Стрий) звернувся до суду із позовом про визнання їх недійсними з підстав недотримання при їх укладенні вимог п.2 ст.203 ЦК України щодо необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до статуту ТзДВ Меблевий комбінат Стрий, затвердженого установчими зборами ТзДВ Меблевий комбінат Стрий (протокол №1 від 15.07.2011р.) (Т.1, а.с.63-78), ОСОБА_2 є учасником Товариства з додатковою відповідальність Меблевий комбінат Стрий, яке створене за рішенням засновників у відповідності до рішення загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства Меблевий комбінат Стрий від 21.04.2011р. шляхом зміни організаційно-правової форми субєкта підприємницької діяльності - перетворення Відкритого акціонерного товариства у Товариство з додатковою відповідальністю (п.1.1). Товариство є правонаступником ВАТ Меблевий комбінат Стрий (п.1.2).

Відповідно до п.4.2 Статуту, ОСОБА_2 є засновником (учасником) ТзДВ Меблевий комбінат Стрий.

Відповідно до ст.167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з п.4 ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

При цьому, до корпоративних спорів належать також спори за позовами учасників (акціонерів) господарських товариств про визнання недійсними правочинів, укладених товариством, якщо позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів (висновки Верховного суду України, викладені у постанові від 21.01.15 у справі № 911/2089/14).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

У даному випадку, позов заявлено учасником (акціонером), фізичною особою про визнання недійсними укладених товариством додаткових договорів до договору застави, на підставі ч.2 ст.203 ЦК України, який, як зазначено вище, обґрунтовано порушенням його корпоративного права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. При цьому застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Перелік істотних умов договору застави визначено статтею 584 ЦК України, а також статтями 12 та 41 Закону України "Про заставу".

Так, відповідно до ст. 12 Закону України Про заставу у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Згідно з п. 1.1 договорів застави заставодавець передав у заставу заставодержателю власне майно на забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 42 від 04.06.2009 року, згідно з яким заставодержатель відкрив заставодавцю відкличну кредитну лінію у розмірі 1 000 000 грн. терміном до 04.06.2010 року на поповнення обігових коштів. Додатковими договорами до договорів застави від 04.06.2009 року вносились зміни в п. 1.1, а саме в частині розміру та строку виконання основного зобовязання позичальника договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 42 від 04.06.2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо отримання траншевої кредитної лінії та вибір виду забезпечення виконання зобовязань за договором про відкриття траншевої лінії вирішувалось на засіданні Правління ВАТ Меблевий комбінат Стрий, оформленому протоколом № 6 від 02.06.2009 року, , яким, зокрема, було вирішено повноваження на підписання договору про відкриття кредитної лінії, договору застави, а також інших повязаних з ними договорів, надати голові Правління ОСОБА_4

Як вбачається з протоколу № 61 від 16.04.2010 року засідання Правління ВАТ Меблевий комбінат Стрий, учасники вирішили збільшити ліміт транешвої кредитної лінії № 42 від 04.06.2009 року на 153 000 грн.; надати право підпису на додаткових договорах до договорів № 42, №42-1, №42-2 голові Правління ОСОБА_4; з протоколу № 90 від 31.05.2010 року засідання Правління ВАТ Меблевий комбінат Стрий, - учасники вирішили продовжити терміни дії договорів про відкриття траншевої лінії № 42, № 42-1, №42-2 на один календарний рік; надати право підпису на додаткових договорах до договорів про відкриття траншевої кредитної лінії № 42, № 42-1, №42-2 голові Правління ОСОБА_4

Згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Стосовно посилань не те, що в тексті оскаржуваних договорів зазначено, що голова правління, а згодом і директор діяли на підставі статуту, а тому банк був ознайомлений із обмеженням повноважень відповідних посадових осіб на підписання додаткових договорів, оскільки не було рішень загальних зборів учасників товариства (акціонерів, наглядової ради) на укладення відповідних змін, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України у №11 від 29.05.13 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК. Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 р. (п. 42 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2008 року N 13 Про практику розгляду судами корпоративних спорів).

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували обізнаність контрагента за договором про наявність будь - яких обмежень.

Стосовно посилання скаржника на відсутність рішення загальних зборів учасників товариства щодо надання повноважень на укладення спірних додаткових договорів, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч.2 ст.41 Закону України Про господарські товариства, до компетенції загальних зборів віднесено затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків.

Місцевим господарським судом вірно зазначено про те, що з фінансових показників Товариства, зокрема, балансів за 2009-2011 роки, балансова вартість активів складала на початок періоду у 2009 році 42 466 000 грн., у 2010 році 39 503 000 грн., а статутний капітал у 2011 році згідно з п. 5.1 Статуту та балансом за 2011 рік складав 2 100 000 грн., тобто Голова Правління мав право вчиняти правочини (розпоряджатися майном), вартість яких не перевищувала відповідно 4 246 600 грн., 3 950 300 грн., 525 000 грн.

Крім цього, вартість майна, яке передавалося за договором застави та стосовно якого Головою Правління приймалося рішення самостійно, складала за згодою сторін на момент укладення договору (п. п. 1.5 договорів застави) 230 000 грн. та 1 577 520 грн. відповідно, дана обставина не заперечується позивачем.

Відповідно до п. 7.1 якого органами управління Товариством є: загальні збори акціонерів, наглядова рада; правління; ревізійна комісія. П. 7.2 Статуту передбачено, що загальні збори є вищим органом управління Товариством, які мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, в тому числі з тих, що передані загальними зборами до компетенції правління Товариства.

Відповідно до п. 7.22 статуту Товариства до повноважень Голови Правління (Директора товариства), окрім іншого, належить прийняття рішення про укладення правочинів на суму, що не перевищує 10% балансової вартості активів Товариства за даними останньої фінансової звітності Товариства; розпоряджатися коштами та майном Товариства в межах, визначених цим статутом, рішеннями зборів та наглядової ради. 15 липня 2011 року рішенням установчих зборів акціонерів ТДВ МК Стрий прийнято новий статут Товариства, який зареєстрований 20.07.2011 року за № 0000939, дія якого поширюється на порядок укладення договорів за період з 26.09.2011 року, відповідно до п. 10.1 статуту виконавчим органом Товариства, що здійснює керівництво його поточною діяльністю, є директор. А відповідно до п. 10.7.3 статуту директор укладає та підписує від імені Товариства договори, контракти, інші правочини, виступає розпорядником коштів та майна Товариства на суму, що не перевищує 25% розміру статутного капіталу товариства.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що з договорів застави №42-1 і №42-2 від 04.06.2009 року та додаткових договорів до них, вбачається, що підписуючи оспорювані договори, представниками товариства директорами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не вчинялося правочинів на суми 1 577 520 грн. та 230 000 грн., як зазначено скаржником, оскільки такі суми є вартістю майна (товарів в обороті та основних засобів), що надавалося в забезпечення згідно з договором застави майна №42-1 та №42-2, проте предмети застави не є предметом розгляду даного спору, а договори застави не оспорюються сторонами у справі.

А відтак, в матеріалах справи відсутні докази, а позивачем не доведено, що при укладенні кожного із додаткових договорів до договорів застави, розмір зобовязання ВАТ МК Стрий змінився на суму, що перевищує 10% балансової вартості активів товариства за даними останньої фінансової звітності товариства. Також позивачем не доведено, що при укладенні кожного із додаткових договорів до договорів застави розмір зобовязання ТзДВ Меблевий комбінат Стрий за договором змінився на суму, що перевищує 25% розміру статутного капіталу товариства.

Крім цього, у додаткових договорах від 16.04.2010 року, яким внесено зміни в п. 1.1 договорів застави № 42-1 та №42-2 стосовно розміру кредитного договору на суму 153 000 грн., вказувалось, що такий укладений Відкритим акціонерним товариством "Меблевий комбінат "Стрий" в особі голови Правління ОСОБА_4, який діє на підставі Статут та протоколу № 61 засідання правління від 16.04.2010 року. Саме таким протоколом, копія якого наявна в матеріалах справи та дійсність якого сторонами не оспорюється, оформлене рішення стосовно збільшення кредитного ліміту на 153 000 грн. та надання голові Правління ОСОБА_4 права підпису на додаткових договорах до договорів №42, №42-1, №42-2.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що за своєю правовою природою спірні додаткові договори є правочинами щодо внесення змін до існуючого зобовязання, а саме договорів застави № 42-1 та №42-2, повноваження на підписання яких, надані голові правління ОСОБА_4 рішенням Засідання Правління ВАТ Меблевий комбінат Стрий, оформленим протоколом №6 від 02.06.2009 року.

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що позивачем не доведено, що під час укладення додаткових договорів до договорів застави, голова правління ВАТ МК Стрий п.Климух І.В. чи в.о. голови правління п.Лісовський В.В., а також директор ТзДВ Меблевий комбінат Стрий п.Лісовський В.В. діяли із перевищенням наданих їм повноважень, так само як і не доведено порушення вказаними діями його корпоративних прав, що могло б мати наслідком визнання спірних додаткових договорів недійсними.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення.

Щодо судового збору колегія суддів зазначає наступне:

Зважаючи на залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, судовий збір покладається на скаржника відповідно до вимог ст. 49 ГПК України

Як вбачається з характеру позовних вимог у даній справі предметом оскарження є визнання недійсними додаткових договорів до двох договорів застави.

Відповідно до п.2.11 постанови Пленуму ВГС України від 21.02.13 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Таким чином, сплаті підлягає судовий збір за дві вимоги немайнового характеру.

Проте, як зазначено в ухвалі 15.05.15 скаржником сплачено судовий збір в розмірі 609,00грн., тобто лиши за одну вимогу немайнового характеру. Відтак, судовий збір в розмірі 609,00 грн. за другу вимогу підлягає достягненню.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом у звязку з відмовою у позові, також достягнуто судовий збір з позивача, що обґрунтовано в мотивувальній частині рішення.

Разом з цим, в резолютивній частині помилково зазначено про стягнення судового збору з відповідача 1. Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.04.15 у справі №914/3041/14 змінити. Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Львівської області від 15.04.15 у справі №914/3041/14 викласти в такій редакції: Стягнути з ОСОБА_8 (АДРЕСА_1) 1 218 грн. судового збору у дохід державного бюджету. В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з ОСОБА_8 (АДРЕСА_1) в доход Спеціального фонду державного бюджету України (МФО банку 825014, ОСОБА_6 ГУДКСУ у Львівській області ,УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, , рахунок 2006) 609 грн. в доплату судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Місцевому господарському суду видати відповідні накази

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.07.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.