ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Справа № 910/8571/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Іванової Л.Б.
суддівГольцової Л.А. (доповідач), Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк"
на ухвалу та постановуГосподарського суду міста Києва від 08.04.2015 Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015
у справі№ 910/8571/15-г
Господарського судуміста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк"
доПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
пропереведення прав вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 № DP/TD-184708/12/19/2014
за участю представників:

позивача: Самусенко К.С., дов. від 18.04.2012;

відповідача: Мартян О.В., дов. від 08.05.2015;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 у справі № 910/8571/15-г (суддя Сташків Р.Б.) позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Власов Ю.Л., судді - Корсакова Г.В., Станік С.Р.) ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 у справі № 910/8571/15-г залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржувані судові рішення.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних ухвали та постанови, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Дельта Банк" про переведення прав вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 № DP/TD-184708/12/19/2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 у справі № 910/8571/15-г позовну заяву і додані до неї документи повернуто без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, оскільки при зверненні з позовом сплачено судовий збір як за позов немайнового характеру, тоді як позовні вимоги про переведення на позивача права вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 №DP/TD-184708/12/09/2014 є вимогою майнового характеру, а тому судовий збір має сплачуватись як з позовної заяви майнового характеру.

Статтею 57 ГПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", ставки судового збору встановлюються у розмірах за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат; позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та відповідачем 12.09.2014 укладений договір №DP/TD-184708/12/09/2014 про надання міжбанківського кредиту в національній валюті, за умовами якого (враховуючи додаткову угоду від 26.02.2015 №31) відповідач надав позивачу міжбанківський кредит в сумі 7000000,00 грн з 26.02.2015 до 12.03.2015 зі сплатою 0,1 % відсотків річних.

12.09.2014 між позивачем та відповідачем укладений договір застави майнових прав №DP/02-020F/Z, відповідно до якого (з урахуванням додаткової угоди від 26.02.2015 № 31) предметом застави є належні відповідачу майнові права на кошти розміщені у позивача згідно договору про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 №DP/TD-184708/12/09/2014 в сумі 7000000,00 грн в строк до 12.03.2015.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом позову є переведення прав вимоги за договором про надання міжбанківського кредиту від 12.09.2014 № DP/TD-184708/12/19/2014 на підставі договору застави майнових прав від 12.09.2014 №DP/02-020F/Z, предметом якого є майнові права відповідача на кошти.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України).

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про заставу", при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Зі змісту п. 2.1.6 договору застави майнових прав №DP/02-020F/Z вбачається, що сторони визначили в ньому спосіб звернення стягнення на предмет застави (майнові права на кошти) - шляхом переводу на позивача права вимоги заставленого майна в тому числі в судовому порядку.

Звертаючись з позовом про переведення на себе права вимоги заставлених майнових прав на гроші за договором №DP/TD-184708/12/09/2014, позивач фактично просить звернути стягнення на зазначені заставлені майнові права внаслідок чого задовольнити свої вимоги на повернення відповідачем кредитних коштів за договором №DP/02-020F шляхом отримання права вимоги майнових прав на гроші за договором №DP/TD-184708/12/09/2014, а тому суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що дані позовні вимоги носять майновий характер і підлягають вартісній оцінці.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

З огляду на те, що позивачем при зверненні з позовом судовий збір сплачено виходячи зі спору немайнового характеру (платіжне доручення від 24.03.2015 № 36706 на суму 1218,00 грн), то місцевий господарський суд, з яким підставно погодився суд апеляційної інстанції, зважаючи на наведене обґрунтовано, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України повернув позивачу позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Належних обґрунтувань, з посиланням на норми чинного законодавства, які б спростовували висновки господарських судів попередніх інстанцій, скаржником не наведено, у зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду, при постановленні яких правильно застосовано норми процесуального права.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 у справі № 910/8571/15-г - без змін.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

Судді Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР