РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015№910/10014/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В.,

при секретарі судового засідання Грабовській А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/10014/15

за позовом фермерського господарства «Лебідь», с. В. Березна Полонського району Хмельницької області,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Агроспецінвест», м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Бойко В.М. (довіреність від 14.04.2015 №б/н).

Фермерське господарство «Лебідь» (далі - ФГ «Лебідь»; Господарство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агроспецінвест» (далі - ТОВ «Агроспецінвест»; Товариство) про визнання договору купівлі-продажу від 10.04.2014 № 66/2014 (далі - Договір) недійсним.

Позов мотивовано тим, що ФГ «Лебідь» та ТОВ «Агроспецінвест» укладено Договір, який суперечить чинному законодавству України, оскільки ТОВ «Агроспецінвест» не є суб'єктом насінництва, а спірна угода є позастатутною, оскільки укладена всупереч із цілями, зазначеними в установчих документах відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2015 порушено провадження у справі.

Відповідач 13.05.2015 подав суду відзив на позов, в якому зазначив, зокрема, таке:

- 10.04.2014 ФГ «Лебідь» та ТОВ «Агроспецінвест» укладено Договір, відповідно до пункту 1.1 якого відповідач зобов'язався передавати у власність позивачу узгодженими партіями товар, а позивач зобов'язався приймати його та сплачувати за нього певну грошову суму;

- на виконання умов Договору в квітні 2014 року Товариство передало Господарству насіння соняшника НС-Х-6044*** стандарт та насіння соняшника НС-Сумо-2017*** стандарт за видатковою накладною від 16.04.2014 № 242; насіння соняшника НС-Сумо-2017*** стандарт за видатковою накладною від 16.04.2014 № 243; насіння кукурудзи НС-2012 та НС-2612 за видатковою накладною від 23.04.2014 № 269;

- крім того, позивач замовляв та отримував за Договором, окрім насіння, ще й засоби захисту рослин, що підтверджується такими видатковими накладними: від 16.04.2014 № 240; від 16.04.2014 № 241; від 23.04.2014 № 297 та від 17.06.2014 № 470, про що в позовній заяві позивач не зазначає;

- ТОВ «Агроспецінвест» є офіційним дистриб'ютором товариства з обмеженою відповідальністю «Луга-Райз-Агро» (далі - ТОВ «Луга-Райз-Агро»), яке включено до Державного реєстру виробників насіння та садивного матеріалу, а отже продаж насіння здійснюється з дозволу виробника.

Позивач 26.05.2015 подав суду пояснення, в яких зазначив таке:

відповідно до Порядку проведення атестації суб'єктів господарювання на право виробництва та реалізації насіння і садивного матеріалу та Порядку про Державний реєстр виробників насіння і садивного матеріалу, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.02.2013 № 115 «Про затвердження Порядку проведення атестації суб'єктів господарювання на право виробництва та реалізації насіння і садивного матеріалу (далі - Порядок), Положення про Державний реєстр виробників насіння і садивного матеріалу» (далі - Положення), відповідач був зобов'язаний, але не проходив атестацію на право виробництва та реалізації насіння та/або садового металу, а відтак, не внесений у 2014 році до Державного реєстру виробників насіння і садивного матеріалу, якому надано право на виробництво та реалізацію (відпуск) насіння, що має місце у Договорі.

16.06.2015 від ТОВ «Агроспецінвест» надійшло доповнення до відзиву на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не підпадає під дію Положення так як не є виробником насіння; ТОВ «Агроспецінвест» виступає офіційним дистриб'ютором компанії ТОВ «Луга-Райз-Агро», яке включено до Державного Реєстру виробників насіння та садивного матеріалу; будь-яке насіння може бути введено в обіг (реалізоване) лише за наявності сертифікатів, що засвідчують його сортові та посівні якості; крім того, чинне законодавство України прямо встановлює можливість реалізації насіння не виробником, який занесений до Реєстру виробників насіння і садивного матеріалу, а його посередником, тим більше його дистриб'ютором; разом з тим, позивач замовляв та отримував за Договором, який він намагається визнати недійсним, засоби захисту рослин (видаткові накладні від 16.04.2014 №240; від 16.04.2014 №241; від 23.04.2014 №297 та від 17.06.2014 №470), про що в позовній заяві ФГ «Лебідь» не згадує; таким чином, позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та незаконними, укладений Договір не суперечить нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та іншим актам чинного законодавства України.

У судове засідання 22.06.2015 представник позивача не з'явився; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.04.2014 ФГ «Лебідь» (покупець) та ТОВ «Агроспецінвест» (продавець) укладено Договір, за умовами якого продавець зобов'язується передавати узгодженими партіями товар, а покупець зобов'язується приймати товар та сплачувати за нього певну грошову суму (ціну, найменування товару, номенклатуру, асортимент, сорт); його кількість і ціна вказується у специфікаціях та накладних, які є невід'ємною частиною Договору (пункт 1 Договору).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв: насіння соняшника НС-Х-6044*** стандарт; насіння соняшника НС-Сумо-2017*** стандарт; насіння кукурудзи НС-2012 та НС-2612, що підтверджується видатковими накладними від 16.04.2014 № 243 та від 23.04.2014 № 269.

Крім насіння, Господарство замовляло у Товариства ще й засоби захисту рослин, що підтверджується такими видатковими накладними: від 16.04.2014 № 240; від 16.04.2014 № 241; від 23.04.2014 № 297 та від 17.06.2014 № 470.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив таке:

- відповідно до Порядку та Положення відповідач був зобов'язаний, але не проходив атестацію на право виробництва та реалізації насіння та/або садового металу;

- оскільки Товариство не внесене у 2014 році до Державного реєстру виробників насіння і садивного матеріалу, якому надано право на виробництво та реалізацію (відпуск) насіння, то Договір слід визнати недійсним;

- відповідач не є суб'єктом насінництва;

- укладений Договір є позастатутним, оскільки суперечить цілям, зазначеним в установчих документах відповідача;

- відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про насіння і садовий матеріал» відповідачу не надано право (ліцензія) займатися виробництвом, реалізацією та використанням насіння і садового матеріалу;

- правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зокрема, зазначивши, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду з позовом про визнання Договору недійсним з підстав, що наведені у відзиві.

Дослідивши наведені в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку цей Порядок розроблений відповідно до статті 12 Закону України «Про насіння і садивний матеріал» (далі - Закон) та визначає процедуру проведення атестації фізичних та юридичних осіб для надання їм права на виробництво та реалізацію насіння і садивного матеріалу.

У статті 12 Закону зазначено, що суб'єкти насінництва та розсадництва мають право розмножувати, заготовляти та використовувати насіння і садивний матеріал сортів рослин (клонів, ліній, гібридів) за дозволом відповідного володільця патенту на використання сорту, якщо їх виробничі умови відповідають атестаційним вимогам, що встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну аграрну політику.

Закладання багаторічних насаджень плодових, ягідних, горіхоплідних, малопоширених культур, винограду та хмелю проводиться згідно з проектно-кошторисною документацією на їх створення та зрошення. Експертизу проектно-кошторисної документації проводить центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, на платній основі.

Розмір плати та порядок проведення експертизи відповідної проектно-кошторисної документації встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Право на виробництво добазового, базового та сертифікованого насіння, гібридів першого покоління, вихідного, базового та сертифікованого садивного матеріалу багаторічних рослин, культури меристем (in vitro), садивного матеріалу однорічних культур надається суб'єктам насінництва та розсадництва, які за результатами атестації внесені до Реєстру виробників. Положення про Реєстр виробників, порядок проведення відповідної атестації затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну аграрну політику.

За результатами атестації рішення про внесення заявника до Реєстру виробників або відмову у внесенні до цього реєстру приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, протягом десяти робочих днів з дня надходження заяви та відповідних документів.

Підставами для відмови у внесенні до Реєстру виробників є:

невідповідність поданих документів вимогам закону;

виявлення у поданих документах недостовірної інформації.

Рішення про виключення суб'єкта насінництва та розсадництва з Реєстру виробників приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у разі:

подання суб'єктом насінництва та розсадництва заяви про виключення з Реєстру виробників;

наявності відомостей про припинення юридичної особи чи підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем;

неподання у встановлений строк інформації про зміни, внесені до документів, які додаються до заяви про внесення до Реєстру виробників.

Внесення суб'єктів насінництва та розсадництва до Реєстру виробників проводиться щорічно за результатами атестації.

Рішення про відмову у внесенні до Реєстру виробників, виключення з Реєстру виробників може бути оскаржено до суду.

Суб'єкти насінництва та розсадництва, не внесені до Реєстру виробників, не мають права виробляти насіння і садивний матеріал для реалізації.

Отже, з наведених норм законодавства України можна дійти висновку, що вказані Порядок і Положення стосуються виробників насіння і садивного матеріалу.

Оскільки відповідач є реалізатором насіння та садивного матеріалу, а не виробником, то у нього відсутні підстави для внесення до Державного реєстру виробників насіння і садивного матеріалу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Агроспецінвест» є офіційним дистриб'ютором компанії ТОВ «Луга-Райз-Агро» (дистриб'юторський договір від 09.11.2012 № 09/11-Ас), яке включено до Державного Реєстру виробників насіння та садивного матеріалу, а отже реалізація товару здійснюється з дозволу виробника.

Крім того, Товариство має право здійснювати торгівлю пестицидами та агрохімікатами, що підтверджується ліцензією Міністерства аграрної політики та продовольства України, серія АЕ № 293598.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що укладений Договір є позастатутним (суперечить цілям, зазначеними в установчих документах відповідача), оскільки згідно з Розділом 5 Статуту відповідача, предметом діяльності Товариства, зокрема, є: оптова та роздрібна торгівля хімічними продуктами, зокрема пестицидами, агрохімікатами й добривами; оптова та роздрібна торгівля зерном, насінням та кормами для тварин; оптова та роздрібна торгівля сільськогосподарською продукцією та сировиною.

У статті 3 Закону зазначено, що до суб'єктів насінництва та розсадництва належать фізичні та юридичні особи, яким надано право займатися виробництвом, реалізацією насіння і садивного матеріалу відповідно до закону, а не як зазначає позивач що відповідно до вимог статті 3 Закону відповідачу не надано право (ліцензія) займатися виробництвом, реалізацією та використанням насіння і садового матеріалу.

Посилання відповідача не те, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним також є безпідставними, оскільки згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлює, що види господарської діяльності, не передбачені у статті 9 цього Закону, не підлягають ліцензуванню.

Стаття 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» не встановлює обмеження на торгівлю насінням і садивним матеріалом та не вимагає отримання ліцензії на таку господарську діяльність.

Відповідно до частини першої статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання Договору недійсним є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

За приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.06.2015.

Суддя О. Марченко