номер провадження справи 30/99/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015 Справа № 908/2987/15

за позовом: ОСОБА_1 (69118, АДРЕСА_1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ (69067, м. Запоріжжя, вул. Радіаторна, 48-а)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 (69000, АДРЕСА_2)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3 (69063, АДРЕСА_3); 2) Державний реєстратор Заводського району м. Запоріжжя (69067, м. Запоріжжя, вул. Л.Чайкіної, буд. 56)

про зобовязання внести зміни до статуту,

Суддя Кагітіна Л.П.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача: не зявився (ОСОБА_4, довіреність № б/н від 27.03.2015 р. у судових засіданнях 21.05.2015 р. та 03.06.2015 р.);

від відповідача: ОСОБА_5, директор, довідка з ЄДР; ОСОБА_6, довіреність № б/н від 06.05.2015 р., ОСОБА_7, довіреність № б/н від 06.05.2015 р.;

від третіх осіб: не зявилися;

До господарського суду Запорізької області звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ про зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ, що зареєстроване Державним реєстратором виконавчого комітету Запорізької міської ради Запорізької області 09 червня 1998 року, номер запису 1 019434, ідентифікаційний код 25485205, внести зміни до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ у зв'язку зі зміною в складі учасників товариства, зареєструвавши в статуті у якості учасника Товариства ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що володіє часткою 50 (п'ятдесят) відсотків статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ вартістю 40 600 (сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, протягом 31 (тридцяти одного дня) з моменту набрання чинності судовим рішенням. Також, позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу - ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» вчиняти дії, направлені на відчуження основних фондів товариства.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.05.2015 р. порушено провадження у справі № 908/2987/15, присвоєно справі номер провадження № 30/99/15, розгляд якої призначено на 21.05.2015 р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду і вирішення справи по суті.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 03.06.2015 р. у звязку з незявленням представника відповідача та ненаданням витребуваних судом документів.

В судовому засіданні 03.06.2015 р. за письмовим клопотанням представників сторін фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Ухвалою суду від 03.06.2015 р., на підставі ст. 27 ГПК України, за клопотанням відповідача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_2.

В судовому засіданні 15.06.2015 р. за заявою відповідача запис розгляду справи здійснювався за допомогою програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Представник позивача у судове засідання 15.06.2015 р. не зявився. Натомість, у направленій суду письмовій заяві вказує на неможливість присутності у судовому засіданні у звязку з відрядженням, просить розгляд справи перенести, або, у разі неможливості відкладення судового засідання, розглянути справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Відкладення на підставі ст. 77 ГПК України розгляду справи у разі незявлення представника сторони за викликом господарського суду є правом, а не обовязком суду, і використовується ним, якщо неявка представника сторони перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні. В даному випадку суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, і неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню спору в даному судовому засіданні. В судових засіданнях 21.05.2015 р. та 03.06.2015 р. представник позивача був присутній, вимоги позову підтримав в повному обсязі, з доводами відповідача ознайомлений.

Розглянувши клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд не вбачає підстав для його задоволення.

Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ч.3 п.1 Постанови Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після подання позову до суду.

Представники відповідача у судовому засіданні 16.06.2015 р. проти заявлених позовних вимог заперечили в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. За доводами відповідача, договір дарування, на положення якого посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, є таким, що не відповідає законодавству України. Вважає, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі, а також перехід до спадкоємця частки у статутному капіталі не призводить до набуття ним статусу учасника товариства. Посилаючись на приписи ч.ч. 1, 5 ст. 147 ЦК України, ст. 55 Закону України Про господарські товариства та п. 30 Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 р. Про практику розгляду судами корпоративних спорів, відзначає, що рішення про вступ спадкоємця (правонаступника) учасника належить до компетенції загальних зборів учасників товариства. Крім того, за твердженням відповідача, даний спір є непідвідомчим господарському суду, оскільки суди не вправі вносити зміни до статуту товариства, що є виключною компетенцією загальних зборів.

Також у наданих до початку судового засідання додаткових поясненнях відповідач наголошує на тому, що не прийнятий до Товариства спадкоємець не є ані власником частки в статутному капіталі товариства, ані його учасником, відповідно, не може розпоряджатися цією часткою (продати, подарувати, або іншим чином відступити частку). Вважає, що спадкоємець на підставі свідоцтва про право на спадщину може претендувати лише на вступ до Товариства або виділення частки спадкодавця.

Третя особа-1 на стороні відповідача ОСОБА_3 відзиву на позов не надала, процесуальним правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористалася, про причини неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Від третьої особи-2 на стороні відповідача Державного реєстратора Заводського району м.Запоріжжя на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі державного реєстратора у судовому засіданні.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 у наданих суду письмових поясненнях вважає заперечення відповідача щодо законності укладення договору дарування такими, що не засновані на правових підставах, що визначають укладення та визнання недійсним договорів. Вказує, що договір укладено відповідно до законодавства України і у встановленому законом порядку на час розгляду справи не визнано судом недійсним. Також, до письмових пояснень додано нотаріально посвідчені заяви дарувальника - ОСОБА_2 та обдарованої ОСОБА_1, якими вони підтверджують справжність вираження своєї волі на дарування та прийняття дарунка та належність їм підписів на договорі дарування від 27.03.2015 року. Щодо посилань відповідача на приписи ст.55 Закону України «Про господарські товариства» вказує, що нею врегульовано питання вступу до господарського товариства спадкоємця, а не особи, яка придбала у спадкоємця частку в статутному капіталі господарського товариства.

В судовому засіданні 15.06.2015 р. справу розглянуто, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача (представника позивача у судових засіданнях 21.05.2015 р. та 03.06.2015 р.), суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі прийнятого рішення загальних зборів, оформленого Протоколом № 8, державним реєстратором 26.10.2011 р. за реєстровим номером 1019434 зареєстровано нову редакцію Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ» (надалі Товариство).

Згідно пункту 1.2 Статуту Товариства учасниками товариства є:

- ОСОБА_3 - розмір частки 50 %;

- ОСОБА_8 - розмір частки 50%.

Судом встановлено, що 18.06.2014 р. ОСОБА_8 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 18.06.2014 р. (арк. справи 22).

Право на спадщину отримала донька ОСОБА_8 - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26.03.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_9, а саме: частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ, код ЄДРПОУ 2548205, місцезнаходження: 69067, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Радіаторна, буд. 48а, що складає 50% (пятдесят відсотків), вартістю 40600 (сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, що підтверджується довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ» 09.02.2015 р. за № 09/0201-15.

27.03.2015 р. ОСОБА_2 подарувала свою частку у статутному капіталі ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» ОСОБА_1, у зв'язку з чим остання стала власником 50% у статутному капіталу Товариства.

Пунктом 1.3. Договору дарування частки в статутному капіталі ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» від 27.03.2015 р. (надалі Договір дарування) встановлено, що разом з часткою Дарувальник передає Обдарованій (позивачу у справі), а Обдарована приймає усі права та обов'язки учасника Товариства, які випливають з установчих документів Товариства та у зв'язку з правом власності на частку, згідно чинного законодавства України та Статуту Товариства.

Відповідно до п. 1.5. Договору дарування право власності на частку в статутному капіталі переходить з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунку вважається одержання Обдарованою примірника цього договору.

27 березня 2015 року гр. ОСОБА_1 звернулась до ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» з вимогою внести зміни до статуту товариства, відобразивши в статуті товариства відомості про неї, як учасника товариства у складі учасників. До листа в якості додатку було долучено копію договору дарування від 27 березня 2015 року.

27 березня 2015 року вказаний лист на адресу відповідача було направлено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 Відповідач отримав лист 30.03.2015 року, що слідує з свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10

Як вказує позивач, будь-яких повідомлень від відповідача про результати розгляду на даний час не отримано, жодних дій щодо внесення змін до статуту Товариства та реєстрації цих змін в установленому законом порядку відповідачем не вжито.

За доводами позивача, не здійснення відповідачем жодних дій, направлених на реєстрацію змін, які відбулися у складі учасників Товариства порушує її права як учасника Товариства. Без передбачених законом дій відповідача вона позбавлена можливості здійснити реєстрацію своєї участі в господарському товаристві та відобразити у Єдиному державному реєстрі зміни у складі учасників Товариства, оскільки правом внесення змін до Єдиного державного реєстру наділено лише відповідача. Також, за твердженням позивача, бездіяльність відповідача позбавляє її можливості довести до необмеженого кола осіб факт своєї участі в цьому господарському товаристві, як учасника Товариства, що може вплинути на права необмеженої кількості учасників цивільного обороту, які вступатимуть у відносини з товариством.

Позовні вимоги гр. ОСОБА_1 про зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ, що зареєстроване Державним реєстратором виконавчого комітету Запорізької міської ради Запорізької області 09 червня 1998 року, номер запису 1 019434, ідентифікаційний код 25485205, внести зміни до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ у зв'язку зі зміною в складі учасників товариства, зареєструвавши в статуті у якості учасника Товариства ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що володіє часткою 50 (п'ятдесят) відсотків статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ вартістю 40 600 (сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, протягом 31 (тридцяти одного дня) з моменту набрання чинності судовим рішенням, є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, вислухавши представників відповідача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи даний спір виник з приводу того, чи набула гр. ОСОБА_1 право на участь у ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ», тобто право брати участь в управлінні справами товариства, для чого необхідно здійснити відповідачем відповідні дії щодо внесення змін до Статуту Товариства.

Судом встановлено, що відповідачем наведені у позові обставини не заперечуються. Заперечення відповідача стосуються непідвідомчості даного спору господарським судам та відсутності права у ОСОБА_2, як спадкоємця, на дарування частки у статному капіталі.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет і підстава. Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстава позову це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У випадках передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

За приписами статті 21 Господарського процесуального кодексу України, сторонами у судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Водночас, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Дана норма кореспондує з приписами статті 20 Господарського кодексу України, якими унормовано, що права та законні інтереси субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Передбачені законом способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Згідно із ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За визначенням частини 2 статті 14 Цивільного кодексу України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Частина 1 ст. 32 ГПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, із наведених норм випливає висновок, що обовязковим при зверненні до суду з певною матеріально-правовою вимогою є доведення, зокрема, позивачем під час розгляду справи фактів порушення, невизнання, оспорювання своїх прав та законних інтересів, на захист яких заявлено позов. Факт доведення має відбуватися в порядку, передбаченому розділом 5 ГПК України (Докази).

Суд, в свою чергу, на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням усіх обставин справи, керуючись відповідним законодавством, встановлює факт наявності порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів позивача, на захист яких подано позов, захищає порушені або оспорювані субєктивні майнові права та охоронювані законом інтереси особи, яка подала позов, шляхом прийняття рішення про задоволення позовних вимог; в іншому випадку, тобто в разі не доведення позивачем факту порушення, оспорювання, тощо його прав та законних інтересів, відмовляє у позові. При цьому, встановлення наявності відповідного права або охоронюваного законом інтересу, передує зясуванню наявності чи відсутності факту порушення відповідного права або охоронюваного законом інтересу.

Предметом даного судового розгляду є зобовязально-правова вимога гр. ОСОБА_11 про примусове виконання обовязку в натурі зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ внести зміни до статуту Товариства у зв'язку зі зміною в складі учасників товариства, зареєструвавши в статуті у якості учасника Товариства ОСОБА_1, що володіє часткою 50 (п'ятдесят) відсотків статутному (складеному) капіталі Товариства протягом 31 (тридцяти одного дня) з моменту набрання чинності судовим рішенням.

Згідно із ч. 3 ст. 167 ГК України, корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. При цьому, корпоративними правами, в силу ч.1 цієї норми, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Права учасника товариства, визначені ст. 10 Закону України "Про господарські товариства", ст. 116 ЦК України, ст. 88 ГК України, відповідно до яких учасник товариства має право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

В силу ст.100 ЦК України, право участі у товаристві належить до категорії особистих немайнових прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.121-9 ЦК України до складу спадщини не входить, зокрема, право на участь у товариствах, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами.

Згідно частини 5 ст.147 ЦК України, частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства.

Правовий аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що п.2 ч.1 ст.121-9 ЦК України встановлює загальне правило, а ч.5 ст.147 ЦК України формулює виняток із нього і передбачає право учасників товариства з обмеженою відповідальністю передбачити у статуті товариства необхідність отримання спадкоємцем учасника згоди інших учасників товариства на його вступ до товариства. Якщо ж статутом товариства з обмеженою відповідальністю не передбачено, що перехід частки в статутному капіталі до спадкоємців допускається лише за згодою інших учасників товариства, то перехід права на частку в статутному капіталі (її частини) тягне перехід до спадкоємця прав, що належали учасникові-спадкодавцеві, а отже, - і право на участь в товаристві. У такому випадку перехід частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до спадкоємця фізичної особи здійснюється за фактом смерті фізичної особи учасника товариства, що підтверджується документом, який посвідчує право на спадщину, і не потребує отримання спадкоємцем згоди інших учасників на його вступ до товариства.

Що ж до приписів статті 55 Закону України "Про господарські товариства", які дають спадкоємцям преважне право вступу до товариства з обмеженою відповідальністю, тобто визначають, що обов'язковою умовою вступу спадкоємця до складу учасників товариства є надання на це згоди товариством в особі його вищого органу управління загальних зборів учасників, то вони застосовується у випадку, коли правонаступництво відбулося до набрання чинності Цивільним кодексом України, оскільки частина 5 ст.147 цього Кодексу розширила можливості спадкування частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, або у разі наявності у статуті товариства відповідного обмеження переходу частки у статутному капіталі до спадкоємця.

Як вбачається із змісту статуту ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ» у редакції від 26.10.2011р. (пункт 4.3), у звязку із смертю громадянина, учасники товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до Товариства. Положення, що передбачало б необхідність отримання спадкоємцем згоди інших учасників товариства на його вступ до товариства, статут не вимагає.

Отже, з огляду на приписи п.2 ч.1 ст.121-9, ч.5 ст.147 ЦК України та положення статуту, суд дійшов висновку, що в даному випадку набуття спадкоємцем прав учасника товариства не залежить від згоди інших учасників, а відтак, частка учасника товариства переходить до спадкоємців на підставі документів, що посвідчують право на спадщину. Таким чином, дочка (гр. ОСОБА_2В.) померлого ОСОБА_8 спадкувала право на частку в статутному капіталі ТОВ «ВКФ «Компанія «СВ», а отже, - і право на участь в товаристві.

Відповідно дії спадкоємця щодо дарування успадкованої частки в статутному капіталі є правомірними.

Щодо доводів відповідача відносно невідповідності Договору дарування нормам чинного законодавства суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Нормами ч. ч. 1, 2 ст. 719 цього Кодексу встановлено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 3 ст. 719 ЦУК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Аналіз наведених норм права свідчить, що нотаріальному посвідченню підлягає договір дарування, предметом якого є нерухомі речі, дарування є частки у статутному капіталі Товариства нотаріального посвідчення не потребує.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними у виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У Договорі дарування сторонами визначено, що предметом договору дарування є частка у статутному капіталі ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» розміром 50 відсотків.

Частка у статутному капіталі відповідно до законодавства є предметом цивільного обороту, може придбаватись та відчужуватись у будь-який спосіб, що визначений цивільним законодавством України.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, приписами даної правової норми встановлено, що договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування від 27.03.2015 р. відповідає вимогам чинного законодавства, його недійсність не встановлена законодавством і у судовому порядку договір недійсним не визнано.

В пункті 1.5 Договору дарування визначено, що право власності на частку, що відчужується переходить до обдарованого з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору.

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту прийняття дарунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрації юридичних є засвідченням факту створення або припинення юридичної особи, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачено цим законом шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 ст. 16 вказаного закону визначено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього закону відомості про юридичну особу включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей, які надаються юридичними особами реєстратору.

Згідно приписів ч.2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в Єдиному державному реєстрі щодо юридичної особи серед інших містяться такі відомості, як, перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі прізвище, ім'я та по батькові; дані про розмір статутного капіталу (статутного або складеного капіталу), у тому числі частки кожного із засновників (учасників).

Згідно наданого Державним реєстратором ОСОБА_7 з ЄДР щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ», станом на 02.06.2015 р. у переліку засновників Товариства зазначені: ОСОБА_3 - розмір частки 50 %; ОСОБА_8 - розмір частки 50%.

18 червня 2014 року ОСОБА_8 помер.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті.

Право на спадщину отримала донька ОСОБА_8 - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 березня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_9

Як вже зазначалося вище, гр. ОСОБА_2 як спадкоємець, набувши права власності на частку в статутному капіталі Товариства, здійснила відчуження цієї частки шляхом дарування гр. ОСОБА_1.

Отже, відповідно до обставин, що складися, ОСОБА_8 не є учасником ТОВ ВКФ «Компанія «СВ», в зв'язку з чим склад засновників, зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі, не відповідає дійсності і відбулися зміни у складі Товариства, які підлягають державній реєстрації.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначено, що зміни до установчих документів юридичної особи підлягають обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру, в порядку встановленому цим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦК України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного з учасників.

Частинами 2, 4 ст. 82 ГК України визначено, що установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників. Статут товариства повинен містити відомості про розмір часток кожного з учасників. Аналогічні вимоги містяться в ст.4 Закону України «Про господарські товариства».

Статут товариства, є єдиним документом Товариства, який відображає статус особи як учасника товариства.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про господарські товариства» зміни до статуту підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено зміни. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду корпоративних спорів» від 24.10.2008 року № 13, особа, яка придбала частку в статутному капіталі ТОВ здійснює права і виконує обов'язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі.

Наведене свідчить про помилковість твердження відповідача, що володіння часткою в статутному капіталі товариства особою, яка її придбала, не пов'язано з набуттям нею статусу учасника товариства в момент придбання частки.

Зважаючи на положення, викладені у Пленумі ВСУ № 13, факт придбання частки у статутному капіталі товариства одномоментно пов'язаний з виникненням статусу учасника товариства у особи, яка цю частку придбала. При цьому, для набуття статусу учасника господарського товариства не потрібно рішення загальних зборів учасників товариства. Виникнення статусу учасника господарського товариства пов'язано виключно з придбанням частки в статутному капіталі товариства.

Таким чином, придбання позивачем частки в статутному капіталі ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» надає їй статусу учасника цього товариства та зобов'язує товариство з моменту отримання інформації про зміни у складі учасників внести відповідні зміни до установчих документів ТОВ ВКФ «Компанія «СВ».

Статтею 88 ГК України та ст.10 Закону України «Про господарські товариства» визначено права учасника товариства, зокрема, право на участь в управлінні товариством, право на отримання частки прибутку та ін..

Відсутність відомостей в статуті Товариства про гр. ОСОБА_1, як учасника товариства, унеможливлює реалізацію належних їй прав учасника товариства.

Отже, не здійсненням реєстрації змін, що відбулися у складі засновників ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» відповідач порушує права позивача, як учасника Товариства щодо участі в управлінні товариством, вводить в оману інших учасників цивільного обороту щодо складу учасників господарського товариства, а також не усуває недостовірність відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Зміни до статуту Товариства в зв'язку набуттям гр. ОСОБА_1 статусу учасника Товариства на день звернення до суду з цим позовом відповідачем не внесені і, відповідно, не зареєстровані.

Відповідно до абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України» від 24.10.2008 року №13, на підставі частини другої статті 7 Закону України «Про господарські товариства» підвідомчими судам є також справи про зобов'язання внести зміни до установчих документів товариства у випадку виходу учасника з товариства, відчуження частки її частини) в статутному (складеному) капіталі товариства, вступом правонаступника (спадкоємця) учасника до господарського товариства тощо за позовом таких осіб.

Пунктом «б» ст. 41, ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що внесення змін до статуту товариства належить до компетенції загальних зборів товариства належить внесення змін до статуту товариства.

Згідно п. 5.1., п. 5.3. статуту ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» до компетенції загальних зборів, як вищого органу управління Товариства відноситься внесення змін до статутних документів Товариства.

Статтею 61 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення загальних зборів та порядку денного. Повідомлення про проведення загальних зборів повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів.

Мінімальним строком для внесення змін до статуту ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» є строк 31 (тридцять один) день з дня повідомлення про скликання загальних зборів учасників.

Враховуючи те, що відомості про гр. ОСОБА_1, як учасника ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» на момент розгляду справи до Єдиного державного реєстру не внесені, суд дійшов висновку, що бездіяльність ТОВ ВКФ «Компанія «СВ» порушує права позивача як учасника товариства, зокрема на участь в управлінні товариством, на отримання дивідендів від його діяльності та ін., і зазначене право підлягає захисту.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку позивачем доведено, а відповідачем не спростовано правомірність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Посилання відповідача на приписи ст. 55 Закону України «Про господарські товариства» судом відхиляються, оскільки нею врегульовано питання вступу до господарського товариства спадкоємця, а не особи, яка придбала у спадкоємця частку в статутному капіталі господарського товариства. Жодним законодавчим актом не заборонено спадкоємцю, який набув право власності на частку здійснити її відчуження. Частка в статутному капіталі товариства за своїм правовим змістом є сукупністю корпоративних прав, а розмір зазначеної частки визначає кількість голосів при реалізації корпоративних прав.

Відносно посилання відповідача на те, що суди не мають права вносити зміни до статуту господарського товариства, суд зауважує, що в даному випадку предметом розгляду є зобов'язання Товариства внести зміни до статуту в зв'язку з об'єктивними обставинами, що виникли з фактом набуття позивачем - ОСОБА_1 у власність частки розміром 50 відсотків у статутному капіталі ТОВ ВКФ «Компанія «СВ», а не внесення змін до статуту Товариства.

Відповідно до приписів п. 16, 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 року № 13 господарським судам підвідомчі спори про зобов'язання внести зміни до установчих документів товариства, а також про зобов'язання товариства додержавної реєстрації змін в установчих документах у зв'язку зі зміною у складі учасників товариства на підставі статті 7 Закону України про господарські Товариства.

Отже, з підстав зазначених вище, суд знаходить позовні вимоги про зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ, що зареєстроване Державним реєстратором виконавчого комітету Запорізької міської ради Запорізької області 09 червня 1998 року, номер запису 1 019434, ідентифікаційний код 25485205, внести зміни до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ у зв'язку зі зміною в складі учасників товариства, зареєструвавши в статуті у якості учасника Товариства ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що володіє часткою 50 (п'ятдесят) відсотків статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ вартістю 40 600 (сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, протягом 31 (тридцяти одного дня) з моменту набрання чинності судовим рішенням, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (м. Запоріжжя) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ» (м.Запоріжжя) задовольнити повністю.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ» (69067, м. Запоріжжя, вул. Радіаторна, 48-а, ), що зареєстроване Державним реєстратором виконавчого комітету Запорізької міської ради Запорізької області 09 червня 1998 року, номер запису 1 019434, ідентифікаційний код 25485205, внести зміни до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ у зв'язку зі зміною в складі учасників товариства, зареєструвавши в статуті у якості учасника Товариства ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що володіє часткою 50 (п'ятдесят) відсотків статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Компанія СВ вартістю 40 600 (сорок тисяч шістсот) гривень 00 копійок, протягом 31 (тридцяти одного дня) з моменту набрання чинності судовим рішенням.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Компанія «СВ» (69067, м. Запоріжжя, вул.. Радіаторна, 48-а, ) на користь ОСОБА_1 (69118, АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) суму 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Суддя Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 22.06.2015 р.