ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015 р. Справа№ 914/3103/14

За позовом: Прокурора Личаківського району м.Львова в інтересах держави

До відповідача-1: Винниківська міська рада, м.Винники

До відповідача-2 : Товариство з обмеженою відповідальністю «Гал-Дім», м.Винники

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 : Виконавчий комітет Винниківської міської ради, м.Винники

Про визнання недійсним договору оренди комунального майна та виселення з приміщення

Суддя - головуючий Березяк Н.Є.

Судді Крупник М.Р.

Король Р.В.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

За участю представників:

від прокуратури: Леонтьєва Н.Т.

від відповідача-1: Винничук А.М.- представник за довіреністю

від відповідача-2 : не з'явився

від третьої особи : Винничук А.М.- представник за довіреністю

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Позов заявлено Прокурором Личаківського району м.Львова в інтересах держави до Винниківської міської ради до та до ТзОВ «Гал-Дім» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання недійсним договору оренди комунального майна та виселення з приміщення .

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду.

В судових засіданнях представник прокуратури позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений з порушенням процедури передачі майна в оренду та в порушення ч.4 ст.12 Закону України «Про приватизацію державного майна» і є таким, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень , відповідач посилається на те, що укладений договір оренди по своєму змісту ніяким чином не суперечить інтересам держави і суспільства і не порушує прав жодних осіб. Підстави визнання його недійсним відсутні.

Представник відповідача-2 в судове засідання участь уповноваженого представника не забезпечив, проте у відзиві на позов проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволенні позову з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що для визнання недійсним договору в порядку ст.. 207 ГК України та ст..203 ЦК України відсутні умови та підстави, передбачені положеннями чинного законодавства, а відтак просить в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 25.06.2014 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

01.09.2005 року між Комунальним підприємством «Управління ресурсів м.Винники» (Орендодавець) та ТзОВ «ГАЛ-ДІМ» (Орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення згідно якого Орендодавець передав а Орендар прийняв в платне користування приміщення підвалу площею 124,1 кв.м. , що знаходиться за адресою :м.Львів-Винники вул.. Галицька, 49. Термін дії Договору оренди встановлений до 21.06.2035 року.

В зв'язку з ліквідацією КП «Управління ресурсів м.Винники», на підставі рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради №113 від 20.03.2012 року Договір оренди було переукладено 21.05.2012 року між Винниківською міською радою та ТзОВ «ГАЛ-ДІМ». Термін дії договору оренди встановлено до 19.03.2015 року .

Прокурор звернувся з позовом про визнання недійсним зазначеного вище договору з тих підстав, що прийняте Виконавчим комітетом рішення про переукладення договору оренди є незаконним, а відтак, підписаний міським головою оспорюваний договір також є незаконним.

Крім того, прокурор зазначає, що 24.11.2011 року Винниківською міською радою прийнято рішення № 319 «Про включення до переліку об'єктів, які підлягають приватизації, об'єктів власності територіальної громади м.Винники», згідно якого нежитлові приміщення підвалу, що є предметом оспорюваного договору оренди включені до переліку об'єктів , що підлягають приватизації шляхом викупу, а відтак забороняється передача таких об'єктів в оренду.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Приймаючи рішення у даній справі суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992р. № 2269-ХІІ із змінами та доповненнями.

За умовами ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Таким чином фактично стороною в правовідносинах з орендарем щодо передачі йому в користування комунального майна є територіальна громада в особі відповідних уповноважених органів. Зміна в договорі КП «Управління ресурсів м. Винники» на Винниківську міську раду не змінює суті даних правовідносин (як, наприклад заміна особи директора не припиняє підписаних ним договорів).

Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої незаконність укладення договору (а не незаконність самого договору) випливає з того, що рада не делегувала виконкому повноваження по управлінню нерухомим майном. Такі доводи необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду з огляду на те, , що управління майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад відповідно до ст. 29 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» належить до власних (а не делегованих) повноважень виконкому.

Крім того, Позивачем не враховано вимоги ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» якою передбачено - у разі якщо правонаступник органу, який до укладення договору оренди здійснював повноваження з управління відповідним майном, не визначений, об'єкт оренди, не заборонений до оренди чи приватизації, може бути переданий в оренду орендодавцем, зазначеним в абзацах другому і третьому статті 5 цього Закону, або приватизований в установленому законом порядку, якщо вивчення попиту не виявило потенційних орендарів.

ТЗОВ «Гал-Дім» з 05.07.2005 року і по даний час на підставі укладених договорів оренди користується нерухомим майном відкрито і безперервно, добросовісно виконуючи умови договору оренди. Доказів порушення прав інших осіб в зв'язку з передачею майна в оренду відповідачу -2 прокурор суду не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України, обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111 16 цього Кодексу.

Згідно Висновку Верховного Суду України , у спорі про визнання договору недійсним Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року розглянув справу № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Є необґрунтованими доводи прокурора про визнання недійсним оспорюваного договору з підстав ч.1 ст.207 ГК України.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналогічно ч. 1 ст. 203 ЦК , на яку посилається прокурор, «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам..

Відповідно до п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року м. Київ № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», - необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

У даному випадку підстави для визнання договору недійсним відсутні :

- умови договору, його форма зміст відповідають чинному законодавству;

- прокурором не доведено, що у сторін оспорюваного договору були наміри щодо настання будь-яких незаконних наслідків, наприклад - укладення договору, мета якого б суперечила інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49, 82, 83,84,85 , ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30.06.2015 року.

Головуючий суддя Березяк Н.Є.

Суддя М.Король

Суддя Р.Крупник