РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015Справа №910/13446/15

За позовомКомунального підприємства «Харківські теплові мережі»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна»
простягнення 22711,40 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивача: Счастлива Я.О. - представник;
від відповідача Нестеришин Т.С. -представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівіна» про стягнення 22711,40 грн. заборгованості за тимчасовим договором про постачання теплової енергії №11062 від 01.10.2003.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем свого обов'язку по оплаті поставленої позивачем теплової енергії, відповідно до умов укладеного між сторонами тимчасового договору про постачання теплової енергії №11062 від 01.10.2003, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за грудень місяць 2011 у розмірі 22711,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/13446/15 та призначено розгляд справи на 25.06.2015.

У судовому засіданні 25.06.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач надав відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності щодо цієї вимоги.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2003 між Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» (надалі - позивач, енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дівіна» (надалі - відповідач, споживач) було укладено тимчасовий договір про постачання теплової енергії №11062 (надалі - договір), відповідно до умов якого енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1.1.), розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт звірки розрахунків (п.6.2.), споживач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість, зазначеної в додатку 1 до договору кількості теплової енергії, що є і заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду (п.6.3.), якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку: при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо оплачується споживачем не пізніше 25 числа поточного місяця, у випадку, коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку (п.6.4.), погашення боргу та відсотків за товарний кредит повинно бути здійснено протягом 5 днів після одержання рахунку безпосередньо від працівника підприємства або 7 днів після відправлення поштою (п.6.7.).

Як стверджує позивачу позовній заяві, відповідачем було сплачено позивачу 19.10.2011 та 10.11.2011 грошові кошти на загальну суму 8500,20 грн.

Відповідно до актів №№173/20289, 173/20290 від 30.11.2011, які підписані представниками сторін, споживача було підключено до джерел теплової енергії.

На підставі заяви споживача за вих.№30/12 від 30.12.2011, відповідно до акту №173/17468 від 06.01.2012, останнього було відключено від джерела теплової енергії.

Відповідно до рахунку-фактури №17300-6951 від 09.01.2012 позивачем було нараховано відповідачу 31211,60 грн. за спожиту теплову енергію. Вказаний рахунок було одержано відповідачем 18.01.2012.

19.05.2015 позивачем було надіслано на адресу відповідача лист з вимогою про оплату заборгованості у розмірі 22711,40 грн.

Оскільки відповідач заборгованість не погасив, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення 22711,40 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

У відповідності до положень ч. 6. та ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач своїх зобов'язань по оплаті поставленої йому позивачем теплової енергії належним чином не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 22711,40 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості та її розмір не спростовано, доказів погашення заборгованості в добровільному порядку не надано, однак відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача про оплату заборгованості, з приводу чого господарський суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново - господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Враховуючи зроблені судом висновки про наявність порушених прав позивача, оцінивши доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, господарський суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та наслідки її спливу при розгляді вимог позивача про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 22711,40 грн. за грудень місяць 2011 року по тимчасовому договору про постачання теплової енергії №11062 від 01.10.2003.

При цьому, господарський суд виходить з того, що згідно умов укладеного між сторонами договору відповідач, який розраховувався за показниками приладів обліку, повинен був при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду оплатити це перевищення окремо не пізніше 25 числа поточного місяця, тобто грудня місяця 2011. Рахунок-фактуру позивача №17300-6951 від 09.01.2012 відповідач отримав 18.01.2012, а отже, згідно п.6.7. договору повинен був оплатити заборгованість протягом 5 днів після одержання рахунку, тобто у строк до 23.01.2012 включно. Враховуючи визначений строк, господарський суд дійшов висновку, що право на стягнення заборгованості виникло у позивача з 24.01.2012 (останнім днем строку оплати було 23.01.2012).

Відповідно до п.4.2 постанови №10 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

За висновками суду, позивач був обізнаний про порушення відповідачем з 24.01.2012 свого обов'язку по оплаті позивачу поставленої теплової енергії, таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу розпочався 24.01.2012 та закінчився 24.01.2015.

Разом з тим, позивач звернувся до господарського суду м.Києва з розглядуваним позовом лише 22.05.2015 (згідно поштового штемпеля підприємства зв'язку позов направлено на адресу Господарського суду міста Києва 22.05.2015), тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні його вимог про стягнення з відповідача 22711,40 грн. заборгованості за грудень місяць 2011 року по тимчасовому договору про постачання теплової енергії №11062 від 01.10.2003, у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у випадку відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 30.06.2015.

Суддя Ю.М. Смирнова