ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р. Справа № 921/72/15-г/1

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І. Желік М.Б.

при секретарі Греділь М.І.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод», м. Збараж Тернопільської області вих. № 10/04-15 від 10.04.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 року

у справі № 921/72/15-г/1

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод», м. Збараж Тернопільської області

про: cтягнення заборгованості в сумі 360 807,36 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 року у справі №921/72/15-г/1 (суддя Чопко Ю.О.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод», про cтягнення заборгованості в сумі 360 807,36 грн. задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма» - 2 655 грн. 82 коп. 3% річних, 23 141 грн. 88 коп. інфляційних втрат, 16 146 грн. 63 коп. пені і 7 485 грн. 81 коп. судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 8 грн. 07 коп. пені і 2 136 грн. 55 коп. інфляційних втрат - відмовлено. Припинено провадження в частині стягнення 332 491 грн. 43 коп. основного боргу.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 року у справі № 921/72/15-г/1, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод» - подав апеляційну скаргу.

Зокрема, у поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні рішенні не взято до уваги те, що пунктом 1.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року, із змінами внесеними згідно з Постановою Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 року (надалі постанова № 14) визначено, що «пеня та інші нарахування у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань визначаються позивачем у твердій сумі на час подання позову і включаються в ціну останнього, з якої сплачується судовий збір у встановленому порядку». Окрім того, апелянт зазначає що суд першої інстанції не врахував, що в силу ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України з врахуванням підпункту 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами) на момент розгляду справи по суті повністю оплачено грошове зобов'язання, про що позивачем не заперечується, незначний термін невиконання договірних зобов'язань, а також майновий стан відповідача, збитки якого в 2014 році склали 288,1 млн. грн. та наявність дострокових кредитів банків, розмір яких на кінець 2014 року склав 137,4 млн. грн. є підставами для зменшення розміру пені. Також апелянт вважає, що при застосуванні індексації враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р., згідно яких, період розрахунку індексу інфляції визначається наступним чином: якщо протермінування оплати виникло до 16 числа місяця, розрахунок здійснюється з врахуванням індексу інфляції цього місяця, якщо протермінування виникло після 16 числа місяця, рахунок здійснюється без врахування цього місяця.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 р. у справі № 921/72/15-г/1 та прийняти нове яким в позові відмовити повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2015р. справу № 921/72/15-г/1 призначено судді-доповідачу Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марку Р.І. та Желіку М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2015 р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 02.06.2015 р.. Крім того, вищезазначеною ухвалою суду зобов'язано скаржника здійснити сплату судового збору до 02.06.2015р. у розмірі 913,50 грн. та надати суду докази в підтвердження сплати та зарахування судового збору до Держбюджету України.

Згідно розпорядження голови Львівського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Марка Р.І., внесено зміни у склад судової колегії по справі № 921/72/15-г/1, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Костів Т.С., судді Желік М.Б. та Юрченко Я.О..

Ухвалою суду від 02.06.2015 року розгляд справи відкладено на 23.06.2015 року та скаржника зобов'язано здійснити сплату судового збору до 23.06.2015р. у розмірі 913,50 грн. та надати суду докази в підтвердження сплати та зарахування судового збору до Держбюджету України з підстав, викладених у ній.

Згідно розпорядження в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року, у зв'язку із зайнятістю судді Юрченка Я.О. у складі іншої судової колегії, внесено зміни у склад судової колегії по справі № 921/72/15-г/1, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя Костів Т.С., судді Желік М.Б. та Марко Р.І..

В судове засідання 23.06.2015 року позивач не з'явився, причин неявки суду не довів, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (знаходяться в матеріалах справи а.с. 94-95).

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не довів. Станом на 23.06.2015 р. від відповідача не повернулось поштове повідомлення про вручення йому ухвали суду від 02.06.2015 р. або поштовий конверт без вручення його адресату. Дана ухвала надсилалась відповідачу на адресу вказану ним у апеляційній скарзі, а саме: 47302, Тернопільська область, м. Збараж, майдан Кармелюка,1. Враховуючи, що поштовий конверт надсилався відповідачу на адресу зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та за відсутності у суду відомостей про будь-які інші адреси ТзОВ «Збаражський цукровий завод», відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів зазначає що, згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Крім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено господарським судом Тернопільської області, 20.05.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма» (надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод» (надалі - покупець) укладено Договір поставки мастила до автомобільної техніки № 1905/14 (надалі - договір), згідно умов якого, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві редукторне мастило в асортименті (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.2. вищезазначеного договору встановлено, що найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура тощо) визначаються первинними документами (видатковими накладними та/або товарно-транспортними накладними) та специфікаціями, що становитимуть невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до умов п. 2.1. договору сторонами визначено, що поставка кожної окремої партії товару за цим договором здійснюється протягом 7 календарних днів від дати одержання постачальником замовлення покупця. На кожну окрему партію товару оформляється по одному пакету документів (видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, податкова накладна зареєстрована в ЄРПН та сертифікат якості), які надаються постачальником покупцеві разом з товаром.

Положеннями розділу 3 договору передбачено, що ціна за одиницю продукції, що поставляється за цим договором, визначена сторонами у специфікаціях і діє протягом дії договору зазначеного в п. 8.2. Розрахунки за цим договором здійснюються шляхом перерахування покупцем грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата товару, що поставляється за цим договором, здійснюється наступним чином: 100% вартості отриманого товару оплачується на протязі 60 календарних днів від дати поставки кожної окремої партії товару.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2013 року (п.п. 8.1.,8.2. договору).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 331 491,43 грн., що підтверджується видатковими накладними № 13325 від 05.06.2014 р. на суму 10 386,02 грн., № 19924 від 21.08.2014 р. на суму 203 313,39 грн., № 20944 від 03.09.2014 р. на суму 2 235,64 грн., № 22864 від 23.09.2014 р. на суму 57 902,50 грн., № 25178 від 15.10.2014 р. на суму 68 287,17 грн. скріпленими підписами та печатками сторін, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідач свої зобов'язання за договором порушив не здійснивши оплати за поставлений товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 331 491,43 грн..

Відтак, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з ТзОВ «Збаражський цукровий завод» 360 807,36 грн. з яких 331 491,43 грн. - основного боргу, 1 945,28 грн. 3% річних, 14 536,83 інфляційних втрат та 11 833,82 грн. пені.

Крім того, позивачем 10.03.2015 р. у зв'язку з оплатою відповідачем суми основного боргу було подано до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої ТзОВ «Торговий дім «Весма» просив суд припинити провадження в частині стягнення основної суми заборгованості та стягнути з відповідача 2 655,82 грн. 3% річних, 25 278,43 грн. інфляційних нарахувань та 16 154,70 грн. пені.

Згідно положень ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 691, 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.4. договору оплата товару, що поставляється за цим договором, здійснюється наступним чином: 100% вартості отриманого товару оплачується протягом 60 календарних днів від дати поставки кожної окремої партії товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач відвантажив відповідачу товар на підставі видаткових накладних: № 13325 від 05.06.2014 р. на суму 10 386,02 грн., № 19924 від 21.08.2014 р. на суму 203 313,39 грн., № 20944 від 03.09.2014 р. на суму 2 235,64 грн., № 22864 від 23.09.2014 р. на суму 57 902,50 грн., № 25178 від 15.10.2014 р. на суму 68 287,17 грн., всього на суму 331 491,43 грн., підписаних повноважними представниками сторін та скріплених печатками підприємств.

Відповідач взяті на себе зобов'язання за договором щодо оплати поставленого товару належним чином не виконав, отриманий товар не оплатив, і станом на дату подання позовної заяви (вх. № 75 від 26.01.2015 р.) за відповідачем рахувалась заборгованість в сумі 331 491,43 грн.

За поставлену продукцію відповідач розраховувався з порушенням встановлених в договорі поставки строків.

Оплату поставлених за видатковими накладними № 13325 від 05.06.2014 р., №19924 від 21.08.2014 р., № 20944 від 03.09.2014 р., № 22864 від 23.09.2014 р., №25178 від 15.10.2014 р., паливо-мастильних матеріалів відповідач здійснив 09.02.2015 р., у зв'язку з чим позивачем заявою № 1715/2 від 06.03.2015 р. було зменшено розмір позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно припинено провадження в частині стягнення 331 491,43 грн. основної заборгованості на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України, за відсутністю предмету спору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо зобов'язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно п. 5.4 договору у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше 30 днів з дати закінчення відстрочки, визначеної в п.3.4 договору, постачальник матиме право додатково стягнути з покупця неустойку у розмірі 0,05% від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочення оплати товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Статтею 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Однак, відповідно до ст. 3 даного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак, посилаючись на п. 5.4. договору позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 16 154,70 грн..

Колегія суддів здійснивши перерахунок пені, доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача пені в розмірі 16 146,63 грн. та відмовлено в стягненні її частини в розмірі 8, 07 грн..

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 2 655,82 грн. 3% річних, 25 278,43 грн. інфляційних нарахувань.

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції, що інфляційні втрати нараховані з порушенням норм чинного законодавства України та, що до задоволення підлягають 3% річних в розмірі 2 655,82 грн., а інфляційні втрати в розмірі 23 141,88 грн.

В іншій частині нараховані позивачем інфляційні втрати на суму 2 136,55 грн. є необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги посилання апелянта на те, що пунктом 1.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року, із змінами внесеними згідно з Постановою Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 року (надалі постанова № 14) визначено, що «пеня та інші нарахування у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань визначаються позивачем у твердій сумі на час подання позову і включаються в ціну останнього, з якої сплачується судовий збір у встановленому порядку», оскільки згідно ст. 22 ГПК України позивач має право збільшити розмір позовних вимог у будь-який час до прийняття рішення по справі.

Не заслуговує на увагу також посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не врахував, що в силу ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України та з врахуванням п.п.п. 3.17.4 п.п. 3.17 п. 3 постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» на момент розгляду справи по суті повністю оплачено грошове зобов'язання, незначний термін невиконання договірних зобов'язань, а також майновий стан відповідача, є підставами для зменшення розміру пені, беручи до уваги те, що стаття 83 ГПК України визначає господарському суду право, а не обов'язок, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи вищенаведене, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з матеріалами справи та вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 р. у справі № 921/72/15-г/1 слід залишити без змін.

Крім того, як вже зазначалось вище, ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2015 року та від 02.06.2015 р. у справі № 921/72/15-г/1 скаржника зобов'язано здійснити сплату судового збору у розмірі 913,50 грн. та надати суду докази в підтвердження сплати та зарахування останнього до Держбюджету України.

З огляду на наведене, враховуючи положення ст.ст. 44, 49 ГПК України, з скаржника слід стягнути 913,50 грн. - судового збору за розгляд Львівським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 року у справі № 921/72/15-г/1.

Керуючись ст.ст. 1, 43, 21, 32, 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод», м. Збараж Тернопільської області вих. № 10/04-15 від 10.04.2015 року - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Тернопільської області від 01.04.2015 року у справі № 921/72/15-г/1 - без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збаражський цукровий завод» (47302, Тернопільська область, м. Збараж, майдан Кармелюка, 1 ) в доход Державного бюджету України- 913,50 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

4. Матеріали справи скерувати до господарського суду Тернопільської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 26.06.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.