ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 910/27470/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. (судді: Тищенко О.В., Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.)
у справі№910/27470/14 господарського суду міста Києва
за позовомПриватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
доПублічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"
простягнення 18 337 грн. 15 коп.
за участю представників:
від позивача Юхименко Сергій Юрійович, довіреність №583 від 04.03.2015 р.
від відповідача Ястреб Тетяна Ігорівна, довіреність №154 від 09.02.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (далі - ПАТ "Страхова компанія "Країна"), про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 18 337 грн. 15 коп.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.12.2014 р. у справі №910/27470/14 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заявлену суму страхового відшкодування. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Приймаючи вказане судове рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2014 р. скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Дана постанова господарського суду апеляційної інстанції вмотивована тим, що позивачем було здійснено виплату потерпілій особі з порушенням умов договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №ДК-048/111/13_0000873 від 12.11.2013 р., тому таку виплату не можна вважати страховим відшкодуванням в розумінні норм Закону України "Про страхування". З огляду на це, апеляційний господарський суд, прийшов до висновку, що заявлені позивачем до відповідача вимоги про стягнення відповідної суми, як страхового відшкодування в порядку регресу, не підлягають задоволенню.

Не погодившись з постановою, прийнятою Київським апеляційним господарським судом, ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням господарським судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Скаржник, зокрема, вважає, що апеляційний господарський суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 6, 22, 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Ухвалою Вищого господарського суду України від 08.06.2015 р. касаційну скаргу ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 22.06.2015 р.

До початку судового розгляду відповідач скористався правом, наданим йому ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та подав відзив на касаційні скарги.

У судове засідання 22.06.2015 р. з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в касаційній скарзі, просив скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. та прийняти рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувану постанову залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши правильність застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом судового розгляду у справі №910/27470/14 є позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування в розмірі 18 337 грн. 15 коп.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.05.2014 р. у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, (водій транспортного засобу - Олефиренко Максим Володимирович) та транспортного засобу Dewoo Nexia, реєстраційний номер АА 1650 НН, (водій транспортного засобу - Бадалов Андрій Шарафович).

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 12.06.2014 р. у справі №753/8706/14-п у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке і призвело до вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, визнано винним Бадалова Андрія Шарафовича та накладено на нього адміністративне стягнення в розмірі 425 грн. 00 коп.

Разом з цим, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що транспортний засіб Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, застрахований страховиком - ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу №ДК-048/111/13_0000872 від 21.11.2013 р.

На підставі вказаного договору та звіту про оцінку матеріальної шкоди завданої власнику колісного транспортного засобу №19/05/14 від 21.05.2014 р., позивачем було складено страховий акт №КАСКО/048/000/14/0164 від 16.07.2014 р., згідно з яким подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 18 847 грн. 15 коп.

За таких обставин, ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" перерахувало власнику автомобіля, Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, страхове відшкодування в розмірі 18 847 грн. 15 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №140 від 23.07.2014 р.

В свою чергу, цивільно-правова відповідальність Бадалова Андрія Шарафовича за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб, внаслідок експлуатації транспортного засобу Dewoo Nexia, реєстраційний номер АА 1650 НН, застрахована відповідачем за страховим полісом серія АС №8906057, діючим станом на 01.05.2014 р.

Враховуючи наведене, позивач на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" звернувся до відповідача з вимогою про стягнення завданих йому збитків в розмірі 18 337 грн. 15 коп., що складаються з суми сплаченої позивачем власнику автомобіля, Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, зменшеної на суму франшизи, встановленої договором про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власника автомобіля (поліс серія АС №8906057).

Однак, відповідач не сплатив позивачу зазначену суму, внаслідок чого між сторонами виник спір, що розглядається господарськими судами в межах даної судової справи.

При цьому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач стверджує, що позивачем було здійснено виплату потерпілій особі з порушенням умов договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №ДК-048/111/13_0000873 від 12.11.2013 р., а саме п. 6 та пп. 22.3.12 п. 22.3 цього договори, відповідно до яких:

- мінімальний стаж керування осіб, допущених до керування застрахованим транспортним засобом, узгоджений сторонами, становить чотири роки;

- в будь-якому випадку не підлягають відшкодуванню страховиком збитки у разі керування транспортним засобом особою, водійський стаж якої не відповідає умовам договору.

Так, в момент дорожньо-транспортної пригоди автомобілем Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, керував Олефиренко Максим Володимирович, водійський стаж якого, згідно з посвідченням водія ВВТ321377, становить не повних 7 місяців (категорія "В" відкрита 07.10.2013 р.), тобто менше 4 років, передбачених договором добровільного страхування. Позивач вказану обставину не спростував.

Проаналізувавши спірні правовідносини, які виникли між сторонами справи, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Приписами ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Взявши до уваги зміст наведених правових норм, місцевий господарський суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 18 337 грн. 15 коп. страхового відшкодування.

Господарський суд апеляційної інстанції з таким висновком не погодився, з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Крім того, ст. 26 Закону України "Про страхування" встановлено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Врахувавши приписи вищевказаних правових норм та положення договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №ДК-048/111/13_0000873 від 12.11.2013 р., яким закріплено вимоги до водійського стажу водія автомобілем Skoda Fabia, реєстраційний номер АН 0827 СІ, господарський суд апеляційної інстанції визначив, що виплата 18 847 грн. 15 коп. власнику вказаного транспортного засобу здійснена з порушенням умов договору добровільного страхування. Вказане стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Однак, на думку колегії суддів Вищого господарського суду України, висновки як місцевого, так і апеляційного господарських судів є передчасними та необґрунтованими.

Так, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши належним чином всі докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, господарські суди попередніх інстанцій не встановили правову природу виплати, здійсненої позивачем особі, якій заподіяно збитки. Крім того, місцевий та апеляційний господарські суди не дослідили чи виникли в результаті заподіяння шкоди певні правовідносини між цією особою та відповідачем, а також не визначили, якими нормами чинного законодавства мають бути врегульовані дані правовідносини у разі їх наявності.

При цьому, колегія Вищого господарського суду України вважає, що місцевому господарському суду слід вирішити питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Олефиренко Володимира Вікторовича, оскільки саме йому завдано майнову шкоду, про відшкодування якої розглядається спір у справі №910/27470/14, а, отже, прийняті в межах даної судової справи рішення матимуть безпосередній вплив на права та обов'язки останнього.

Згідно ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Одночасно, в п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України визначено, що касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" №11 від 24.10.2011 р. передбачено, що, відповідно до ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, справа підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого суду необхідно врахувати вищевикладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 р. та рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2014 р. у справі №910/27470/14 скасувати.

Справу №910/27470/14 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк