КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Справа№ 910/4511/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гаврилюка О.М.

За участю представників:

від ТОВ «Альфа Преміум Груп»: Богданов В.В. - представник за довіреністю,

від ТОВ «Трініті-Плюс»: представник не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті-Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2014 р.

у справі №910/4511/14 (головуючий суддя Трофименко Т.Ю. судді: Ващенко Т.М., Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Преміум Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті-Плюс"

про стягнення 66001,94 грн.

та за зустрічним позовом про визнання недійсним з моменту укладення додаткових угод.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа Преміум Груп" (далі-позивач за первісним позовом) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті -Плюс" (далі-відповідач за первісним позовом) 66 001,94 грн., з яких: 62 994,71 грн. основний борг, 2 190,82 грн. пеня, 505, 57 грн. - 3% річних, 310,84 грн. - інфляційні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом своїх зобов'язань за договором №08-02/11 на надання послуг по охороні підприємства від 08.02.2011р. щодо повноти сплати вартості наданих послуг в період з жовтень 2013 року по грудень 2013 року.

Заперечуючи проти первісного позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Трініті -Плюс" заявило зустрічний позов про визнання недійсним з моменту укладення додаткову угоду №1 від 01.09.2013р. та додаткову угоду № 2 від 01.10.2013р. до договору №08-02/11 від 08.02.2011р.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 08.09.2014р. у справі №910/4511/14 первісний позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті - Плюс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Преміум Груп" 62 994,71 грн. основного бору, 310,84 грн. - інфляційні, 505,57 грн. - проценти за користування коштами, 2 190,82 грн. пені, 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 08.09.2014р., відповідач за первісним позовом звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний - задовольнити та призначити судово-почеркознавчу експертизу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянти посилаються на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2014р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Ільєнок Т.В. та Яковлєва М.Л. прийнято апеляційну скаргу до провадження та розгляд справи №910/4511/14 призначено на 06.11.2014р.

06.11.2014р. позивачем за первісним позовом надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2014р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Ільєнок Т.В. та Яковлєва М.Л. розгляд справи №910/4511/14 відкладено на 27.11.2014р. та викликано в судове засідання Кравченко Юрія Олександровича.

27.11.2014р. в судовому засіданні оголошено перерву до 02.12.2014р. для надання сторонам можливості подати належним чином засвідченні копії документів, які були підписані в спірний період Кравченком Ю.О. та Медведєвим О.О., та викликано в наступне судове засідання Кравченко Ю.О. та Медведєва О.О.

02.12.2014р. в судовому засіданні оголошено перерву до 11.12.2014р. для надання сторонам можливості подати належним чином засвідченні копії документів, які були підписані в спірний період Кравченком Ю.О. та Медведєвим О.О., та викликано в наступне судове засідання Медведєва О.О.

В даному судовому засіданні у Кравченко Ю.О. було відібрано зразки підписів.

Крім того, в судовому засіданні представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. продовжено строк розгляду спору у справі №910/4511/14 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2014р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Ільєнок Т.В. та Яковлєва М.Л. зупинено апеляційне провадження та призначено у справі №910/4511/14 судово-почеркознавчу експертизу.

26.01.2015р. від експерта надійшло до суду клопотання про надання додаткових матеріалів, для проведення судово-почеркознавчої експертизи №202/203/15-32, в якому останній просив надати:

- вільні зразки підпису, що містяться в листах, заявах по місцю роботи та в особистих документах, які виконанні Кравченком Юрієм Олександровичем та Медведєвим Олексієм Олександровичем на 10-15 арк.;

- експериментальні зразки підпису Медведєва Олексія Олександровича (запропонувати Медведєву О.О. виконати в суді підписи від імені Кравченка Ю.О. на аркушах паперу, формату А4, білого кольору) на 7-10 арк.

В зв'язку з надходженням зазначеного вище клопотання, Київський апеляційний господарський суд звертався до експертної установи з листами від 02.02.2015р. та від 16.03.2015р., в яких просив направити до суду справу №910/4511/14.

03.04.2015р. від експертної установи надійшли матеріали справи №910/4511/14.

Розпорядженням №09-52/442/15 від 06.04.2015р. у зв'язку з перебуванням судді Ільєнок Т.В. у відпустці та відповідно до ч.7 ст.15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/4511/14.

Відповідно до протоколу про повторний автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті-Плюс" по справі №910/4511/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Яковлєва М.Л. та Гаврилюка О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Гаврилюка О.М. та Яковлєва М.Л. прийнято апеляційну скаргу до свого провадження; поновлено апеляційне провадження; задоволено клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів; зобов'язано ТОВ "Трініті-Плюс" надати в судовому засіданні вільні зразки підпису, що містяться в листах, заявах по місцю роботи та в особистих документах, які виконанні Кравченком Юрієм Олександровичем та Медведєвим Олексієм Олександровичем на 10-15 арк.; викликано в судове засідання Медведєва Олексія Олександровича для відбирання експериментальних зразків підпису; справу №910/4511/14 призначено на 23.04.2015 року та визнано явку сторін в судове засідання обов'язковою.

23.04.2015р. в судове засіданні Медведєв Олексій Олександрович та представник ТОВ "Трініті-Плюс" не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Також, вимоги ухвали суду від 06.04.2015р. не виконали.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Гаврилюка О.М. та Яковлєва М.Л. зупинено апеляційне провадження у справі №910/4511/14 до виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2014р. про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

05.06.2015 року експертною установою повернуто матеріали справи №910/4511/14 без виконання зазначеної вище експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Гаврилюка О.М. та Яковлєва М.Л. поновлено апеляційне провадження та розгляд справи №910/4511/14 призначено на 18.06.2015р.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач за первісним позовом наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності представник відповідача за первісним позовом.

Відповідно до ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.02.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа Преміум Груп», виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трініті-Плюс", як замовником, був укладений договір № 08-02/11 про надання послуг по охорону об'єкта (далі-Договір), відповідно до умов якого виконавець взяв на себе зобов'язання організувати та забезпечити охорону підприємства замовника за адресою: місто Київ, вул. Московська, 45/1, корпус 33, 7-й поверх та товарно-матеріальних цінностей останнього, прийнятих під охорону, не допустити розкрадання цінностей та проникнення сторонніх осіб на об'єкт що охороняється, здійснювати перепустковий режим на об'єкті.

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили, що вартість надання послуг охорони за цим договором є договірною і визначається сторонами в протоколі узгодження договірної ціни (додаток №1). Оплата послуг наданих позивачем за місяць, здійснюється відповідачем до 5-го числа наступного місяця.

Згідно із п.6.4 Договору зміни та/або доповнення вносяться в договір за взаємною згодою Сторін в письмовій формі та оформляються додатковими угодами, які є невід'ємною частиною Договору.

01.09.2013 року, між сторонами була підписана додаткова угода №1 до Договору №08-02/11 від 08.02.2011 року. Умовами даної угоди сторони погодили здійснити в період з 01.09.2013р. по 24.09.20134р. включно введення 6 (шести) додаткових постів охорони та території відповідача. Вартість послуг, наданих за цією додатковою угодою становить 45 156,000 грн.

01.10.2013 року між сторонами була підписана додаткова угода №2 до Договору.

Умовами договору визначено, що підтвердженням факту отримання відповідачем послуг позивача з охорони є підписаний сторонами акт приймання наданих послуг (п.4.4 Договору).

Позивачем за первісним позовом було подано акти наданих послуг за Договором на загальну суму 79 994,71 грн., а саме: Акт наданих послуг №435 від 30 вересня 2013р. на суму 45 156, 00 грн.; Акт надання послуг №476 від 31 жовтня 2013р. на суму 12 000 грн.; Акт надання послуг №497 від 30 листопада 2013р. на суму 12 000 грн. та Акт надання послуг №549 від 31 грудня 2013р. на суму 10 838,71 грн.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, Акт наданих послуг №435 від 30 вересня 2013 р. на суму 45 156, 00 грн. підписаний відповідачем за первісним позовом та скріплений печаткою підприємства. Відповідачем за первісним позовом здійснена часткова оплата послуг позивача по зазначено акту в сумі 17 000 грн., що підтверджується виписками про рух коштів, що надані останнім.

Акти надання послуг №476 від 31 жовтня 2013р. на суму 12 000 грн., №497 від 30 листопада 2013р. на суму 12 000 грн., №549 від 31 грудня 2013р. на суму 10 838,71 грн. відповідачем не підписані.

У відповідності до п.4.5 Договору за умови не повернення замовником підписаного акту приймання наданих послуг чи не надання обгрунтованих заперечень щодо обсягу послуг, наданих виконавцем в звітному місяці, в термін, визначений п.4.4. даного договору, вважається, що послуги в такому місяці надані виконавцем в повному обсязі і прийняті замовником без зауважень.

Як свідчать матеріали справи, Акти надання послуг №476 від 31 жовтня 2013р. на суму 12000 грн., №497 від 30 листопада 2013р. на суму 12 000 грн., №549 від 31 грудня 2013р. на суму 10 838,71 грн. разом з вимогою про сплату були надіслані відповідачу за первісним позовом 12.02.2014р. рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується поштовою квитанцією № 3189 та описом вкладання у цінний лист від 12.02.2014р.

Проте, на момент звернення позивача за первісним позовом до суду першої інстанції, відповідач за первісним позовом зазначені акти не підписав та не повернув позивачу, а отже послуги за жовтень, листопад, грудень 2013 року вважаються наданими та прийнятими відповідачем за первісним позовом без зауважень.

У відповідності до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пункт 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлює, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, обов'язковою підставою для здійснення замовником свого обов'язку щодо оплати послуг є надання цих послуг.

Згідно із ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, замовник в порушення взятих на себе зобов'язань за Договором вартість наданих послуг у визначений договором строк не виконав та в повному обсязі не сплатив, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед виконавцем в розмірі 62 994,71 грн.

Відповідно до ст.978 Цивільного кодексу України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідачем за первісним позовом відповідно до вимог ст. ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за первісним позовом в сумі 62 994,71 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем за первісним позовом не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом інфляційних втрат та 3% річних, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем за первісним позовом грошового зобов'язання та приписи вказаних правових норм, з останнього судом першої інстанції правомірно стягнуто інфляційні витрати в розмірі 310,84 грн. та 3% річних в розмірі 505,57 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом пені, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

У відповідності до п.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач за первісним позовом, в порушення умов Договору, у визначені строки оплату за надані послуги охорони не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до п.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

При укладанні Договору сторони визначили розмір відповідальності за порушення зобов'язання щодо оплати вартості наданих послуг у вигляді пені в розмірі 3-х відсотків від суми простроченого платежу, але не менше подвійної облікової ставки НБУ (п.4.6 Договору).

Згідно із ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання за Договором відповідач не виконав, він повинен сплатити, крім суми основного боргу, пеню відповідно до п.4.6 Договору та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір якої, за обґрунтованим розрахунком позивача за первісним позовом, з врахуванням ст. 232 Господарського кодексу України, становить 2 190,82 грн.

У зустрічній позовній заяві ТОВ «Трініті-Плюс» просить суд визнати недійсними з моменту укладення додаткової угоди № 1 від 01.09.2013р. та додаткової угоди № 2 від 01.10.2013р. до Договору.

Вимоги вмотивовані тим, що у вказаних додаткових угодах від імені ТОВ "Трініті-Плюс" зазначено генеральним директором Кравченка Ю.О., а підписані вони взагалі невідомою особою. Оскільки, порівнявши підписи Кравченка Ю.О. на додаткових угодах та основному договорі вони повністю відрізняються одні від одних. Крім того, за поясненнями Кравченка Ю.О. вказаних додаткових угод він ніколи не бачив та не підписував їх.

У відповідності до витягу із Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (додається) станом на вересень-жовтень 2013 року директором ТОВ "Трініті-Плюс" Кравченко Ю.О. не значиться, що підтверджує відсутність у нього повноважень на підписання оскаржуваних угод.

Вказане свідчить, що додаткові угоди, які нібито були підписані від імені ТОВ "Трініті-Плюс", не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

У відповідності до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст.626 ЦК України).

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначалось вище, між сторонами був укладений договір № 08-02/11 про охорону об'єкту від 08 лютого 2011 року. Предметом якого було організація та забезпечення охорону підприємства відповідача за адресою: м. Київ, вул. Московська, 45/1, корпус 33, 7-й поверх та товарно-матеріальних цінностей відповідача, прийнятих під охорону, не допустити розкрадання цінностей та проникнення сторонніх осіб на об'єкт що охороняється, здійснювати перепустковий режим.

01.09.2013 року між сторонами була підписана додаткова угода №1 до Договору №08-02/11 від 08.02.2011 року на суму 45 156,00 грн.

01.10.2013 року між сторонами була підписана додаткова угода №2 до договору №08-02/11 від 08.02.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, що договір і додаткові угоди до нього підписав Кравченко Ю.О.

Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що на час укладення оспорюваних додаткових угоди Кравченко Ю.О. не був директором товариства, а тому не мав права їх підписувати, що є підставою для визнання додаткових угод недійсними.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ч. 1 цієї статті визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Цивільного кодексу України, а також ч. 1 ст. 50 Закону України "Про господарські товариства" товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється установчими документами.

Частиною 1 статті 145 Цивільного кодексу України встановлено: вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Згідно із ч.2 цієї ж статті у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний - дирекція або одноособовий - директор), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників.

Як передбачає ч. 3 статті 145 Цивільного кодексу України, компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Із змісту частини 1 статті 167 Господарського кодексу України випливає, що частка особи у статутному фонді (майні) господарської організації визначає обсяг правомочностей на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, дає право на отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також включає інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб станом на 07.04.2014р. засновником ТОВ "Трініті-Плюс" є Кравченко Юрій Олександрович, а директором Медведєв Олексій Олександрович з 25.12.2012р.

Позивач за зустрічним позовом не надав доказів того, що він повідомляв відповідача про зміну директора товариства.

Як свідчать матеріали справи, на оспорюваних угодах стоїть печатка позивача за зустрічним позовом.

Тобто, проставляючи печатку товариства в розділі "реквізити сторін", позивач за зустрічним позовом своїми діями підтвердив прийняття умов даного договору.

Технічні вимоги до розміщення відтиску печатки на документах, включаючи договори, встановлені у п.5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів". Відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, договори, листи тощо, створювані в результаті діяльності, у тому числі й підприємств, установ, організацій та їх об"єднань усіх форм власності.

На час виникнення спірних правовідносин, згідно наказу №5 МВС України з 21 лютого 2011, скасована видача дозволів на виготовлення печаток і контроль над виготовленням круглих печаток з боку дозвільної системи МВС.

Підтвердження законності виготовлення печаток і відповідальність за їх використання тепер покладена на власників печаток - керівників підприємств, приватних підприємців, нотаріусів, лікарів, адвокатів та ін,.

Враховуючи викладене, відповідальність і контроль за зберігання печатки ТОВ "Трініті-Плюс", а також контроль за законністю користування нею покладено на керівника, а саме директора Товариства, який скріпив цією ж печаткою оспорюванні додаткові угоди та акт прийому - надання послуг №435 від 30.09.2013р.

В судових засіданнях позивач за зустрічним позовом не посилався на незаконне використання печатки товариства; щодо наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, позивач повідомив, що не звертався до жодних органів державної влади з відповідною заявою; доказів звернення до правоохоронних органів за фактом викрадення та незаконного використання печатки та визнання спірного договору недійсним позивачем протягом всього часу розгляду справи суду не надано.

Судова колегія звертає увагу на те, що у постановах Вищого господарського суду України (далі ВГСУ) від 01.06.2010 у справі № 14/361, від 11.10.2011 у справі № 18/1042/11, від 05.10.2011 у справі № 5013/552/11 ВГСУ наголошує на тому, що судам необхідно звертати увагу на надання/ненадання заявником доказів незаконного використання печатки товариства, на наявність службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, а також доказів звернення до правоохоронних органів стосовно обставин, на які особа посилається в якості обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що печатка позивача за зустрічним позовом на спірних угодах використовувалась незаконно та без відома директора ТОВ «Трініті-Плюс" Медвведєвим О.О.

Крім того, акт прийому - надання послуг №435 від 30.09.2013р. позивачем за зустрічним позовом частково оплачений в сумі 17 000 грн,, що підтверджується випискам и про рух коштів по рахунку відповідача за зустрічним позовом, а тому судова колегія приходить до висновку про наступне схвалення додаткової угоди №1.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем за первісним позовом в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміні оскаржуваного рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трініті-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2014р. у справі №910/4511/14 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду м.Києва від 08.09.2014р. у справі №910/4511/14 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/4511/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту постанови 23.06.2015р.

Головуючий суддя П.В. Авдеєв

Судді М.Л. Яковлєв

О.М. Гаврилюк