РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015Справа № 910/9396/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського»

до Державної адміністрації залізничного транспорту України

про стягнення 120, 14 доларів США, що еквівалентно 2 798, 88 грн.,

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Бодрова С.В. за довіреністю № 4 від 13.01.2015 р.;

Корсун Ю.Ю. за довіреністю № 107 від 04.11.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Євраз - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - відповідач) про стягнення збитків 120, 14 доларів США, що еквівалентно 2 798, 88 грн. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 16.05.2014 р. він отримав товар згідно досилочної накладної № 46067559 до залізничної накладної № АТ 762622 в залізничному вагоні № 53441770 зі станції відправлення Качканар, Свердловської залізниці, код станції 773008, на станцію призначення Горяїново, Придніпровської залізниці, код станції 451307. При цьому, під час прийняття вантажу та його перевантажування вантажоодержувачем було виявлено нестачу товару, про що складено комерційний акт, в якому зафіксовано розбіжності у вазі товару за залізничною накладною та результатами перевантажування, а також відзначено, що вагон прибув у технічно справному стані, проте мав над 5 та 6 люком воронкоподібне поглиблення за обставин зачинених люків та відсутності течії вантажу. Враховуючи зазначене, вбачаючи у нестачі вантажу вину відповідача, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9396/15 та призначено її до розгляду на 13.05.2014 р.

13.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, за змістом якого він проти задоволення позовних вимог заперечує, вказуючи на те, що вантаж у спірний вагон будо завантажено без участі залізниці, про що зроблено відмітку у графі 22 накладної № АТ 762625, у зв'язку з чим, з огляду на те, що залізниця не засвідчувала вагу вантажу, вона не може нести відповідальність за його нестачу. При цьому, відповідач зауважує, що нестача товару сталась внаслідок нещільного прилягання кришок 5 та 6 люків вагону, що зафіксовано технічним актом № 2 від 16.05.2014 р. Оскільки спірний вагон не належить перевізнику, то й відповідальність за його технічний стан за твердженням відповідача він не нести не може.

13.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.05.2015 р. суд в порядку ст. 77 ГПК України оголосив перерву до 10.06.2015 р.

У судовому засіданні 10.06.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких він звертає увагу на те, що акт про технічний стан вагона, на який посилається відповідач, підписаний тільки однією особою та, при цьому, її посада не передбачена формою цього акту. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не надав доказів проведення службового розслідування та відсутності вини у втраті вантажу.

Від представників сторін у судовому засіданні 10.06.2015 р. надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2015 р. на підставі клопотання представників сторін було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та в судовому засіданні оголошено перерву до 23.06.2015 р.

16.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2015 р. було вирішено відмовити позивача у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Представник позивача в судове засідання 23.06.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Так, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 23.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2008 р. між позивачем (покупець) та ВАТ «Ванадій» (постачальник) було укладено Контракт № 337 В, відповідно до якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець - прийняти і оплатити товар.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаного Контракту постачальником було направлено позивачу товар - окатиші залізорудні згідно досилочної накладної № 46067559 від 14.05.2014 р. до залізничної накладної № АТ 762625 від 07.05.2014 р. в залізничному вагоні № 53441770 зі станції відправлення Качканар, Свердловської залізниці, РФ, код станції 773008, на станцію призначення Горяїново, Придніпровської залізниці, Україна, код станції 451307.

В графі 11 накладної зазначено, що вантаж завантажено згідно гл. 1 додатку № 14 УМВС та вказано, що вагони не належать перевізнику.

В графі 13 накладної вказано масу, визначену відправником - 613 720 кг, при цьому в графі 49 штамп станції зважування та в графі 32 дані про масу визначену залізницею - відсутні.

В графі 24 досилочної накладної вказано масу, визначену відправником - 68 580 кг, при цьому в графі 58 штамп станції відправлення та в графі 25 дані про масу визначену залізницею - відсутні.

Відповідно до пояснень позивача, під час прийняття вантажу та його перевантажування вантажоодержувачем було виявлено нестачу товару, про що складено комерційний акт серії Б № 070649/8 від 16.05.2014 р.

Так, з вказаного комерційного акту вбачається, що вагон надійшов у справному стані, вантаж було завантажено відправником, при цьому, при зважуванні вагону встановлено наступні показники: бр. 90150 кг., т. 23400 кг, нт. 66750 кг., проте як по документам мало бути: бр. 91980 кг, т. 23400 кг, нт. 68580 кг. Таким чином виявлено недостачу вагою 1830 кг та відзначено, що товар, якого недостає, міг вміститись у вагоні, завантаження нижче бортів 1200 мм, зліва по ходу потягу над 5 та 6 люком воронкоподібне поглиблення довжиною 1000 мм, шириною 1000 мм, глибиною 300 мм, маркування в документі не значиться, фактично маркування відсутнє, двері люків зачинені, течії вантажу немає.

Претензією від 06.08.2014 р. № 4889 позивач звернувся до відповідача з вимогою відшкодувати вартість втраченого товару.

У відповідь, листом від 15.01.2015 р. відповідач вимоги позивача відхилив, пославшись на те, що залізниця маси вантажу та стан навантаження не засвідчувала, а технічний стан вагону відповідно до акту № 2 від 16.05.2014 р. свідчить про те, що недостача вантажу виникла внаслідок нещільного прилягання кришок люків та наявності зазорів.

Враховуючи зазначене, вбачаючи у нестачі вантажу вину відповідача та з огляду на його відмову відшкодувати збитки в добровільному порядку, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Відшкодування збитків, як окремий спосіб захисту, визначений п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України та категорія яких розкривається в приписах ст. 22 ЦК України, передбачає як спеціальний предмет доказування, так і може стосуватись лише випадків завдання матеріальної шкоди або спричинення упущеної вигоди.

Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 306 ГК України, ч. 2 ст. 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 5 ст. 307 ГК України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо перевезення встановлюється договором, якщо інше не визначено, зокрема, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до § 1 ст. 12 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС), відправник несе відповідальність за правильність відомостей і заяв, зазначених ним у накладній. Він несе відповідальність за всі наслідки від неправильного, неточного або неповного зазначення цих відомостей і заяв, а також від того, що вони внесені в невідповідну графу накладної.

Згідно параграфу 6 статті 23 УМВС, внесені відправником у накладну відомості про масу вантажу і кількості вантажних місць тільки тоді можуть бути доказом проти залізниці: 1) якщо перевірка маси вантажу була проведена залізницею, відомості про масу вантажу внесені в накладну в графу «Маса (в кг) визначена залізницею» і засвідчені нею в графі «Штемпель станції зважування, підпис»; 2) якщо перевірка кількості місць вантажу була проведена залізницею, відомості про кількість місць вантажу внесені в накладну в графу «Відмітки залізниці» і засвідчені в ній підписом працівника і накладенням штемпеля станції.

З досилочної накладної № 46067559 від 14.05.2014 р. до залізничної накладної № АТ 762625 від 07.05.2014 р. вбачається, що вантаж було завантажено засобами вантажовідправника без участі залізниці.

При цьому, як зазначалось вище, в графі 11 накладної зазначено, що вантаж завантажено згідно гл. 1 додатку № 14 УМВС та вказано, що вагони не належать перевізнику.

В графі 13 накладної вказано масу, визначену відправником - 613 720 кг, при цьому в графі 49 штамп станції зважування та в графі 32 дані про масу визначену залізницею - відсутні.

В графі 24 досилочної накладної вказано масу, визначену відправником - 68 580 кг, при цьому в графі 58 штамп станції відправлення та в графі 25 дані про масу визначену залізницею - відсутні.

Отже, судом встановлено, що вантаж у вагони завантажено засобами вантажовідправника без участі перевізника, вагони не належать останньому і при цьому він не засвідчував масу вантажу, визначеному відправником.

Таким чином, у даному спорі внесені відправником у накладну відомості про масу вантажу не можуть бути доказом проти залізниці.

З комерційного акту вбачається, що вагон надійшов справним, завантажувався відправником, двері та люки були закриті, протікання вантажу відсутнє.

Разом з тим слід відзначити, що позивач не представив суду доказів, які б достеменно визначали не лише наявність нестачі вантажу, але й її причину, а вказує лише на наявність воронкоподібних поглиблень в районі люків, що по суті може свідчити про можливість їх відкриття без порушення цілісності ЗПП, та не називає момент такого відкриття.

Доказів того, що проводилась експертиза щодо нестачі вантажу також не надано.

Крім того, відсутні докази захисного маркування поверхні вантажу, а навпаки в комерційному акті відзначено, що воно відсутнє і в документі, і фактично, а тому посилання позивача на те, що в місці поглиблень відсутнє маркування - недоречне, оскільки доказів того, що воно було взагалі - не представлено.

Положеннями § 4 ст. 9 УМВС передбачено, що внутрішніми правилами, які діють на залізниці відправлення, визначається, ким повинно проводитися завантаження - залізницею або відправником. Якщо завантаження повинно проводитися відправником, то він зобов'язаний встановити придатність вагона для перевезення даного вантажу (ч. 3 § 4).

Завантаження у спірний вагон здійснювалось засобами відправника, а відповідно до вимог ч. 3 ст. 308 ГК України, які кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 917 ЦК України, вантажовідправник зобов'язаний був підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення.

Відповідно до п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.02.2010 р. №01-08/71 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів законодавства про відповідальність за порушення у галузі залізничного транспорту (за матеріалами узагальнення судової практики у справах, розглянутих господарськими судами України)» також наголошено на тому, що придатність рухомого складу для перевезення вантажу в комерційному відношенні визначається: вагонів - відправником, якщо завантаження здійснюється його засобами, або залізницею, якщо завантаження здійснюється засобами залізниці; контейнерів, цистерн та бункерних напіввагонів - відправником.

Виходячи із наведеного, відправник зобов'язаний був визначити не лише технічний стан вагону, але і його придатність у комерційному відношенні для перевезення конкретного вантажу.

Відповідно до п. 12 § 3 ст. 23 УМВС, залізниця звільняється від відповідальності за повну або часткову втрату вантажу, зменшення маси, пошкодження, псування або зниження з інших причин якості вантажу, прийнятого до перевезення, якщо повна або часткова втрата, зменшення маси, пошкодження, псування або зниження якості вантажу з інших причин відбулися внаслідок того, що відправник здійснив завантаження вантажу в непридатний для перевезення даного вантажу вагон або контейнер, хоча цю непридатність він повинен був визначити відповідно до § 4 статті 9 або § 11 Додатку 8 при перевірці стану вагона або контейнера з його вигляду; факт навантаження вантажу у вагон відправником встановлюється на підставі запису, зробленого ним у накладній в графі "Завантажено" відповідно до § 4 статті 9; якщо в цій графі відсутні відомості про те, ким завантажений вантаж, вважається, що завантаження проводилася відправником.

Згідно відомостей залізничної накладної вагон не належить перевізнику, а тому, з урахуванням зазначених вище норм, перевізник не може нести відповідальність за його придатність для перевезення конкретного вантажу.

Відповідно до даних Акту про технічний стан вагону від 16.05.2014 р. в люках спірного вагону наявні зазори, які позивач міг бачити, але таких недоліків не усунув.

Жодних доказів, які спростовують дані вказаного Акту суду не представлені.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки позивачем не доведено належними доказами наявності вини перевізника у втраті вантажу, як і наявності самої втрати, з урахуванням того, що доказ ваги вантажу в накладних з огляду на відсутність даних про її засвідчення залізницею не може братись до уваги у цьому спорі, у задоволенні позову - необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака