ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р.Справа № 916/1548/15-г

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві П.В.

за участю представників сторін :

від позивача: Беседков О.Г. за довіреністю від 10.03.2015р.;

від відповідача: Маркіна С.І. за довіреністю від 24.12.2014р.;

від 3-ої особи (ОМР): Самодурова Н.В. за довіреністю № 28/исх-гс від 26.01.2015р.;

від 3-ої особи (Виконавчого комітету ОМР): Самодурова Н.В. за довіреністю від 26.01.2015р.;

від 3-ої особи (КП „ЖКС „Порто-Франківський"): не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1548/15-г:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНЕСАНС-92";

до відповідача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Одеської міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Виконавчого комітету Одеської міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: КП „ЖКС „Порто-Франківський";

про визнання дійсним договору, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНЕСАНС-92" (далі - Позивач) звернулось до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Відповідач) із позовом про визнання дійсним договору на управління жилим та нежилим фондом від 11.03.2004 р. посилаючись на наступне.

11 березня 2004 року між сторонами у справі укладено договір на управління жилим та нежилим фондом що належить до комунальної власності територіальної громади м.Одеси, (далі - Договір) предметом якого є управління, експлуатація жилим та нежилим фондом (дома, будівлі, споруди, приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та розташований у Приморському районі м. Одеси.

При укладенні Договору сторони керувались чинним законодавством України, а також рішенням Одеської міської ради від 07.07.1994 р. №922 «Про передачу функцій управління експлуатацією та утримання жилого фонду ЖЕУ-32 Центрального району Управління житлово-комунального господарства» та розпорядженням Одеського міського голови №93-01р від 16.02.2000 р. «Про передачу жилих будинків, що знаходяться в управлінні ЖУ «Ренесанс-ЛТД» на баланс ЖЕО Центрального району».

На протязі дії Договору 12.08.2010 року засновником було проведено реорганізацію МПФ «Ренесанс-92 ЛТД» та створено ТОВ «Ренесанс-92» (Позивач) шляхом виділу з МПФ «Ренесанс-92 ЛТД» (у вигляді TOB) шляхом правонаступництва в частині майнових прав та зобов'язань, у тому числі корпоративних прав на Дочірнє підприємство «Житлове управління фірми «Ренесанс» ЛТД-92» переданих МПФ «Ренесанс-92 ЛТД» (у вигляді TOB) TOB «Ренесанс-92» згідно розподільчого балансу, а також прав та обов'язків, що стосуються Договору.

Корпоративні права на Дочірнє підприємство «Житлове управління фірми «Ренесанс» ЛТД-92» перебувають у власності позивача, що підтверджує статут дочірнього підприємства та зазначений розподільчий баланс.

При цьому згідно п. 7.6 Договору реорганізація райадміністрації чи Фірми (МПФ «Ренесанс-92 ЛТД» у вигляді ТОВ) не може бути підставою для зміни умов цього договору чи припинення його дії. В такому випадку права та обов'язки переходять до правонаступників.

Відповідно до п. 8.1. Договору він підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Це узгоджується з нормами ч.2 ст.1031 Цивільного кодексу України, яка передбачала в редакції до 16.03.2010р. нотаріальне посвідчення і державну реєстрацію договору управління нерухомим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 220 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст.60 зазначеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції.

Відповідно до п.п. 2.2.2. Договору майно вважається переданим з моменту підписання цього договору.

Позивач зазначає, що вказане свідчить, що Відповідач починаючи з моменту укладення Договору визнавав його дію, передав іншій стороні в момент підписання договору в управління жилий та нежилий фондом, але ухилявся від його нотаріального посвідчення. Хоча відповідач як виконавчий орган Одеської міської ради при реалізації в інтересах територіальної громади м. Одеси правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності мав відповідно до закону здійснити нотаріальне посвідчення договору, відповідно до якого ним виконана майнова операція з передачі майна, що перебуває в комунальній власності.

В той же час Позивач виконував умови договору, здійснюючи управління та експлуатацію жилого та нежилого фонду, переданого згідно переліку - дислокації домів та характеристикою споруд, які є невід'ємними частинами Договору Позивач відповідно до п.п. 3.2., 3.3. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005рн. №60 як управитель майна уклав з Житловим управлінням фірми «Ренесанс» ЛТД-92 (Дочірнє підприємство), яке знаходиться у власності позивача договір на утримання та експлуатацію жилого та нежилого фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси від 14.08.2010р.

Вказане дочірнє підприємство Позивача на виконання договору з позивачем подавало щоквартальні звіти про стан та ефективність управління та експлуатації майна за типовими формами бухгалтерського звіту, а також подавало звіти, доповіді про господарську діяльність та інформацію про стан розрахунків. Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішенням №1212 від 28.10.2008р. (додаток №7) було також затверджено тарифи на послуги з утримання будинків та прибудинкової території, які передані Позивачу в управління.

Позивач вважає, що є підстави для визнання судом договору на управління жилим та нежилим фондом, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси від 11.03.2004р. дійсним, виходячи з наступного.

На підставі викладеного, з посиланням на ст. 3, ч.1 ст.8, ч.ч.1,5 ст. 11, 215, ч.2 ст. 220, 638,640 ЦК України позивач просить визнати вказаний Договір дійсним.

28.04.2015 р. від представників виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради до господарського суду надійшли клопотання про залучення до участі у справі у якості 3-х осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Одеської міської ради та Одеської міської ради.

29.04.2015 р. від представника Відповідача до господарського суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості 3-х осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, „ЖКС" Порто франківський" з тих підстав що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки вказаних осіб.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.05.2015р. вказані клопотання задоволені та вказані особи залучені до участі у справі у якості 3-х осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача.

Відповідач із вимогами не згоден, 29.04.2015 р. надав відзив на позов у якому зазначив, що позивач не надав доказів тому, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення даного договору.

Відповідач зазначає, що частиною 2 статті 1031 ЦК України встановлено, що договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що він підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів» (господарських договорів) недійсними у зв'язку з недодержанням вимоги щодо нотаріального посвідчення правочинів нікчемними є лише такі правочин, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню чи такі, умовами яких передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач зазначаючи що райадміністрація ухилялась від нотаріального посвідчення договору, будь-які докази на підтвердження вказаного доводу суду не надав.

Представник Одеської міської ради 25.05.2015 р. надав пояснення, по суті аналогічні із відзивом Відповідача, за якими просить у задоволенні позову відмовити.

Представник „ЖКС" Порто Франківський" пояснення щодо позову не надав. В засідання суду не з'явився.

25.05.2015 р. представник позивача надав додаткові пояснення до позову

В засіданні суду оголошено перерву з 06 по 08 травня 2015 р. за правилами ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08 травня 2015 р. строк вирішення спору продовжений на 15 днів по 25 червня 2015 р.

В засідання суду 23 червня 2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представників сторін, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

Як випливає із суті вимог позивач просить визнати вказаний договір дійсним з тих підстав, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Відповідач зазначає, що за п.8.1 Договору вказаний Договір підлягає як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації.

Оскільки вказаний договір не був ані нотаріально посвідчений та не відбулась його державна реєстрація, то він в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Відповідно д п.13 Постави Пленум Верховного Суду України № 98 від 6 листопада 2009 року „ - Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

За п.8.1 Договору вказаний Договір підлягає як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації.

За частиною 1 ст. 209 ЦК Україи правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У даному випадку пунктом 8.1 Договору сторони погодили нотаріальне посвідчення і державну реєстрацію цього договору.

Таким чином даний Договір (правочин) підлягає і обов'язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У даному випадку сторони Договору недодержали вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, що випливає із змісту самого договору, який не містить даних про його нотаріальне посвідчення. Відтак, вказаний договір є нікчемним.

За п.4 вказаної Постанови Пленуму Верхового суду України - нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

З п.13 пункту вказаного Пленуму випливає, що норма частини 2 статті 220 ЦК України до даного Договору не застосовується, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією.

За таких підстав вказаний договір є нікчемним і вважати його дійсним неможна. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНЕСАНС-92" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30 червня 2015 р.

Суддя М.І. Никифорчук