ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015 р. Справа№ 914/1539/15

За позовом: Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Яворів Львівської області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго", м. Львів

про відшкодування суми недоотриманої електричної енергії.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: Прийма І.С. - представник

Савицький Ф.В. - начальник

від відповідача: Сапрун М.М. - представник

Зміст ст. 22 ГПК України представникам сторін роз'яснено.

Розглядається справа за позовом Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" про відшкодування суми недоотриманої електричної енергії в розмірі 242 079, 62 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.05.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.06.2015 року.

В судових засіданнях оголошувалася перерва.

В судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві та усних поясненнях.

Представник відповідача в судових засіданнях позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне:

Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району (надалі - позивач) звернулася в господарський суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" (надалі - відповідач) про відшкодування суми недоотриманої електричної енергії в розмірі 242 079, 62 грн.

В обґрунтування позовних вимог представники позивач вказують на те, що 29.09.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії № 90100 (надалі - договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснює інші платежі, передбачені договором.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що постачальник зобов'язаний постачати споживачу електричну енергію як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору та з урахуванням умов розділу 6 договору згідно з категорією струмоприймачів споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком № 11 "Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін".

Згідно пункту 2.3.3. та 2.3.4. договору, споживач зобов'язувався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 2 "Порядок розрахунків" та № 9 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", а також оплачувати постачальнику вартість з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між мережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком №7а (7б) "Порядок розрахунків за перетікання реактивної енергії".

Пунктом 6.1.3. договору сторони погодили, що електропостачання споживача може бути обмежено або припинено постачальником з повідомленням споживача не пізніше ніж за три робочих дні у разі несплати спожитої електричної енергії відповідно до умов договору, несплати рахунків, виставлених відповідно до умов договорів, наявність яких передбачена ПКЕЕ, а також несплати споживачем відповідних платежів у терміни, встановлені додатком № 2 "Порядок розрахунків".

05.11.2013 року відповідач на адресу позивача надіслав повідомлення від 29.10.2013 року № 1029/06 про припинення з 11.11.2013 року постачання електричної енергії, у якому вказувалось на наявну у позивача перед відповідачем заборгованість з оплати спожитої електричної енергії в розмірі 248 856, 30 грн. (за активну енергію) та 35 627, 69 грн. (за реактивну енергію).

Позивач 06.11.2013 року провідомив відповідача про те, що розмір вказаної у повідомленні заборгованості не відповідає дійсності, оскільки станом на 29.10.2013 року позивачем здійснено платежі за спожиту електричну енергію в розмірі 200 000, 00 грн. та не бере до уваги вказане повідомлення про припинення постачання електричної енергії.

Однак, 14.11.2013 року відповідач повторно повідомив позивача про припинення постачання електричної енергії через наявну у позивача заборгованість та 15.11.2013 року відповідачем було відключено від електропостачання ряд об'єктів позивача, зокрема в/м № 20 - Центр забезпечення навчального процесу, який є військовим об'єктом, що є грубим порушення договірних відносин.

У зв'язку з чим, позивач був змушений звернутися в Господарський суд Львівської області з позовом до відповідача про поновлення постачання електричної енергії на відключені об'єкти позивача та відшкодування 55 650, 48 грн. суми недоотриманої електричної енергії.

Рішенням господарського суду від 03.03.2014 р. у справі № 914/9/14, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.05.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2014 р., позовні вимоги позивача задоволено повністю, зобов'язано відповідача поновити постачання електричної енергії на відключені об'єкти позивача та відшкодувати позивачу 55 650, 48 грн. суми недоотриманої електричної енергії.

Як зазначає позивач, неправомірне відключення відповідачем об'єктів позивача тривало 107 днів, внаслідок чого позивачем було недоотримано електроенергії по об'єкту ПТ - 250 на 120 161 кВт/год на загальну суму 297 730, 10 грн. Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/9/14 від 03.03.2014 р. присуджено до стягнення з відповідача 55 650, 48 грн. за 20 днів недоотриманої електричної енергії в розмірі 22 460 кВт/год. Відтак, залишається невідшкодованою відповідачем недоотримана позивачем електроенергія за 87 днів в кількості 97 701 кВт/год на суму 242 079, 62 грн. за період з 05.12.2013 р. по 02.03.2014 р.. яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

В додаткових поясненнях, заперечуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, позивач зазначає, що відшкодування вартості недоотриманої електроенергії є однією із оперативно-господарських санкцій, які застосовуються у сфері господарювання, тому до неї слід застосовувати загальну позовну давність тривалістю у три роки.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що останнім правомірно було здійснено припинення постачання електричної енергії позивачу, оскільки згідно з вимогами чинного законодавства саме за несплату рахунків за спожиту електроенергію настають правові наслідки у вигляді припинення постачання споживачу електричної енергії. Так, на момент часткового припинення постачання електроенергії борг позивача складав 43 909, 56 грн. за активну електроенергію та 35 627, 69 - за реактивну.

Також, відповідач зазначає, що позивачем не була дотримана спеціальна процедура, передбачена п. 6.45 Правил користування електричною енергією, щодо підтвердження обставин порушення відповідачем, як енергопостачальником, умов договору та Правил користування електричною енергією, а саме: необхідність виклику представників енергопостачальника та складання двостороннього акту порушень, у зв'язку з чим у позивача відсутнє право на звернення до господарського суду з вимогою про стягнення вартості недовідпущеної електроенергії.

Крім того, відповідач посилаючись на ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначає, що до позовних вимог позивача сплив строк позовної давності, який він просить застосувати, оскільки двократна вартість недовідпущеної електричної енергії, як міра відповідальності енергопостачальника, є неустойкою, відповідно до якої застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

З наведеного випливає, що крайній строк, який дає право вимоги відшкодування двократної вартості недовідпущеної електроенергії сплив 02.03.2015 р., оскільки енергопостачання в/м № 20 с. Немирів було відновлено 02.03.2014 р., проте, позивач звернувся до суду з такою вимогою лише у травні 2015 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовні вимоги слід відмовити виходячи із наступних мотивів.

Згідно приписів ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що 15.11.2013 року, відповідачем, в порушення умов договору, неправомірно здійснено відключення від електропостачання ряд об'єктів позивача, зокрема в/м № 20 - Центр забезпечення навчального процесу, який є військовим об'єктом, оскільки на час припинення відповідачем постачання електричної енергії позивач свої зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії за договором виконав в повному обсязі.

Вищенаведені обставини встановленні рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2014 р. у справі 914/9/14, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.05.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2014 р.

Згідно ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами у справі 914/9/14 було встановлено вину відповідача щодо неправомірного відключення електроустановок позивача, яке здійснено відповідачем 15.11.2013 року з порушенням порядку і строків, встановлених пунктом 6.1.3. договору, пунктами 7.5., 7.7, 7.10 Правил користування електричною енергією та повідомленням відповідача від 14.11.2013 року № 225-1357. Крім того, встановлено, що станом на 15.11.2013 року позивачем повністю погашено суму заборгованості, про яку зазначав відповідач у своєму повідомленні про припинення постачання електричної енергії від 14.11.2013 року №225-1357, а тому припинення відповідачем постачання електричної енергії за договором є безпідставними. Відтак, зобов'язано відповідача відновити електропостачання та відшкодувати 55 650, 48 грн. суми недоотриманої електричної енергії за 20 днів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує що відповідачем електропостачання об'єкту позивача було неправомірно припинено терміном 107 днів, внаслідок чого позивачем було недоотримано електроенергії по об'єкту ПТ - 250 в обсязі 120 161 кВт/год на загальну суму 297 730, 10 грн. Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/9/14 від 03.03.2014 р. присуджено до стягнення з відповідача 55 650, 48 грн. за 20 днів недоотриманої електричної енергії в обсязі 22 460 кВт/год. Відтак, залишається невідшкодованою відповідачем недоотримана позивачем електроенергія за період з 05.12.2013 р. по 02.03.2014 р. (87 днів) в обсязі 97 701 кВт/год на суму 242 079, 62 грн. (двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог, оскільки стягнення двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника є штрафною санкцією, щодо застосування якої передбачений спеціальний термін позовної давності. Представники позивача вказане твердження представника відповідача заперечили з мотивів, що стягнення двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника є не штрафною, а оперативно-господарською санкцію, до якої застосовується загальна позовна давність.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Приписами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Приписами ст. 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 235 ГК України передбачено, що за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором. Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання.

У статті 236 ГК України визначені види оперативно-господарських санкцій, та встановлено що у господарських договорах сторони можуть передбачати використання таких видів оперативно-господарських санкцій:

1) одностороння відмова від виконання свого зобов'язання управненою стороною, із звільненням її від відповідальності за це - у разі порушення зобов'язання другою стороною;

відмова від оплати за зобов'язанням, яке виконано неналежним чином або достроково виконано боржником без згоди другої сторони;

відстрочення відвантаження продукції чи виконання робіт внаслідок прострочення виставлення акредитива платником, припинення видачі банківських позичок тощо;

2) відмова управненої сторони зобов'язання від прийняття подальшого виконання зобов'язання, порушеного другою стороною, або повернення в односторонньому порядку виконаного кредитором за зобов'язанням (списання з рахунку боржника в безакцептному порядку коштів, сплачених за неякісну продукцію, тощо);

3) встановлення в односторонньому порядку на майбутнє додаткових гарантій належного виконання зобов'язань стороною, яка порушила зобов'язання: зміна порядку оплати продукції (робіт, послуг), переведення платника на попередню оплату продукції (робіт, послуг) або на оплату після перевірки їх якості тощо;

4) відмова від встановлення на майбутнє господарських відносин із стороною, яка порушує зобов'язання.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що перелік оперативно-господарських санкцій, встановлений у частині першій цієї статті, не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

Згідно ст. 237 ГК України оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

З наведеного випливає, що оперативно-господарська санкція застосовується виключно у позасудовому порядку, а відтак заінтересована сторона, яка не згідна із застосуванням такої санкції може звернутися до суду з заявою про скасування оперативно-господарської санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Частиною 13 ст. 24 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що енергопостачальники несуть відповідальність перед споживачами електричної енергії у розмірі двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника (згідно з умовами договору на постачання електричної енергії). Тобто, обов'язковою умовою притягнення до відповідальності енергопостачальника є наявність його вини, що в свою чергу, суперечить визначенню оперативно-господарської санкції, яка застосовується незалежно від вини.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що двократна вартість недовідпущеної електричної енергії є наслідком (відповідальністю) за порушення зобов'язання, встановленого у договорі, тобто має правову природу штрафної санкції за порушення договірного зобов'язання та носить грошовий характер.

З посиланнями позивача на те, що при розгляді скарги Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району на дії та постанову державного виконавця Сихівського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про зупинення виконавчого провадження від 01.08.2014 року ВП № 43761646 у справі № 914/9/14, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що відшкодування вартості недоотриманої електричної енергія з вини постачальника є оперативно-господарською санкцією, суд не погоджується та зазначає, що правова природа відповідальності у розмірі двократної вартості недовідпущеної електричної енергії у разі переривання електропостачання з вини енергопостачальника не була предметом аналізу господарських судів при розгляді вказаної скарги на дії органу виконавчої служби у справі № 914/9/14. В той же час, оцінка правовідносин, що виникли між сторонами була надана при розгляді судами справи № 914/9/14 за позовом Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" про зобов'язання поновити постачання електричної енергії на відключені об'єкти та відшкодування 55 650, 48 грн. суми недоотриманої електричної енергії, де вони визначили правову природу заявленої позивачем до стягнення суми недоотриманої електричної енергії як міру відповідальності в розмірі подвійної вартості недоотриманої електричної енергії, посилаючись на норми Цивільного та Господарського кодексів України, що регулюють питання неустойки.

Відтак, відшкодування двократної вартості недоотриманої позивачем електричної енергії є господарсько-правовою відповідальністю за порушення у сфері господарювання і за правовою природою є штрафною санкцією до якої застосовується спеціальна позовна давність тривалістю в один рік.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік, застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Пунктом 2.2 вказаної постанови встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При розгляді господарськими судами справи № 914/9/14 за позовом Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" про зобов'язання поновити постачання електричної енергії на відключені об'єкти та відшкодування 55 650, 48 грн. суми недоотриманої електричної енергії встановлено неправомірність дій відповідача при припиненні електропостачання об'єктів позивача та підставність заявлення позивачем вимоги про стягнення з відповідача вартості недоотриманої електроенергії, що в силу приписів ст. 35 ГПК України не підлягає доведенню при розгляді справи № 914/1539/15.

Як було зазначено у позовній заяві, електропостачання в/м № 20 с. Немирів було відновлено 02.03.2014 р. З огляду на викладене, суд зауважує, що крайній строк, який дає позивачу право заявлення вимоги про відшкодування двократної вартості недовідпущеної електричної енергії, був до 02.03.2015 року, проте позивач звернувся до відповідача з відповідним позовом, лише, у травні 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та не наведено обгрунтованих причин поважності його пропуску, наявності обставин зупинення чи переривання позовної давності, тому позовні вимоги про відшкодування суми недоотриманої електричної енергії в розмірі 242 079, 62 грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір залишається за позивачем.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 24.06.2015 року.

Суддя Манюк П.Т.