ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.06.15р. Справа № 904/4573/15
За позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРАЇНСЬКІ ПРОДУКТОВІ ТРАДИЦІЇ", м. Київ

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДРІНК ДІСТРІБУШН СІСТЕМ", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним з моменту укладення пункт 10.1 Протоколу узгодження розбіжностей до договору поставки № 215 від 01.08.2013, що є невід'ємною частиною договору

Суддя: Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: Глущенко М.М. - довіреність від 19.05.15;

від відповідача: Циганок Р.О. - довіреність від 01.01.15.

СУТЬ СПОРУ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "УКРАЇНСЬКІ ПРОДУКТОВІ ТРАДИЦІЇ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДРІНК ДІСТРІБУШН СІСТЕМ" про визнання недійсною з моменту укладання третейської угоди викладеної в п.10.1 протоколу узгодження розбіжностей до договору поставки № 215 від 01.08.13, що є невід'ємною частиною договору поставки № 215 від 01.08.13.

Позов обґрунтований тим, що третейським судом, який розглядав справу згідно п. 10.1 протоколу розбіжностей до договору поставки, було прийнято рішення по справі №0602/15 від 13.03.15. При винесення даного рішення було порушено регламент «Про постійно діючий третейський суд при Асоціації "Українська правнича фундація", який затверджений Рішенням зборів ради Асоціації від 20.10.08.

Представник позивача у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, надав пояснення по справі, відповів на поставленні питання.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти позову заперечує, надав пояснення по справі, відповів на поставлені питання.

Згідно зі ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами. В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 22.06.15 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальником) укладений договір поставки №215 від 01.08.13 з протоколом узгодження розбіжностей від 01.08.13. Згідно предмету цього договору, постачальник зобов'язався систематично доставляти і передавати на умовах та у встановлені цим договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язався приймати товар у власність і оплачувати його на умовах цього договору.

Пунктом 10.1 протоколом розбіжностей сторони погодили, що усі спори між сторонами, що виникли з цього договору, і з яких не було досягнуто згоди, розв'язуються у відповідності з чинним законодавством України в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Українська правнича фундація». Сторони домовились, що розгляд спору буде здійснюватися третейським суддею одноособово у відповідності до Регламенту постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українська правнича фундація», затвердженого рішенням зборів Ради Асоціації від 20.10.08 №3.

В позовній заяві позивач просить визнати недійсним п. 10.1 договору з посиланням на те, що при розгляді третейським судом справи №0602/15 від 13.03.15, по якій винесено рішення суду від 13.03.15, було порушено п.13 Регламенту «Про постійно діючий третейський суд при Асоціації "Українська правнича фундація", який затверджений Рішенням зборів ради Асоціації від 20.10.08. А саме третейським судом, самостійно обрано місце третейського розгляду справи без надання згоди на це позивачем. Таким чином, позивач просить суд визнати п. 10.1 протоколу розбіжностей до договору поставки недійсним з моменту його укладання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" , частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" , частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі" , статті 12 Закону України "Про іпотеку" , частини другої статті 29 Закону України "Про страхування" , статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Згідно п. 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" N 11 від 29.05.2013, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З тексту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду стало виконання чи невиконання певними суб'єктами положень п. 10.1 протоколу розбіжностей до договору поставки та положень регламенту третейського суду. А отже, підставою позовних вимог є невиконання чи неналежне виконання правочину. При цьому позивач не наводить будь-яких інших обставин, встановлених статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України, з якими законодавство пов'язує підстави недійсності правочинів.

Таким чином, позивачем не надано належних доводів та не наведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків; не доведено в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони на момент укладання правочину та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

Клопотання позивача про витребування доказів задоволенню не підлягає, оскільки зазначені в клопотанні від 15.06.15 докази можуть свідчити про обставини пов'язані з виконанням правочину, і не можуть свідчити про обставини пов'язані із укладанням оспорюваного правочину. А отже, такі докази не стосується предмету спору і порушують правила належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.173 Господарського Кодексу України, ст. ст. 11, 203, 207, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ВІДМОВИТИ повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 30.06.15.

Суддя М.О.Ніколенко