РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015Справа №910/20704/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», м.Київ,

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім», м.Київ,

до відповідача 2: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», м.Київ,

про стягнення 56 204 448,25 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Свистун С.Я. - по дов.

від відповідача 1: Чугунов М.В. - по дов.

від відповідача 2: Куликов Ю.Ю. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.06.2015р. оголошувалась перерва до 24.06.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача 1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім», м.Київ та відповідача 2, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», м.Київ про стягнення солідарно заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 33 691,33 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 84 946,23 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 170 897,91 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» штрафу в сумі 5 970 059,50 грн.

17.06.2015р. до господарського суду м.Києва надійшла заява №4063 від 16.06.2015р. Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про збільшення позовних вимог, в якій позивачем заявлено вимоги про:

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» та Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пені за прострочення сплати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 93 195,79 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 856 260,61 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн.;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» штрафу в сумі 5 970 059,50 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява №4063 від 16.06.2015р. позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» умов кредитного договору №83-05 від 08.08.2005р. в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, а також умов іпотечних договорів б/н від 16.07.2009р. і б/н від04.08.2011р. в частині страхування предмету іпотеки, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом. Одночасно, вимоги до відповідача 2 обґрунтовано договором №83-05П від 03.06.2011р. поруки, у відповідності до умов якого Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» поручилось перед кредитором за належне виконання позичальником умов договору №83-05 від 08.08.2005р.

Відповідач 1 в процесі розгляду спору проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на наявність сумнівів щодо представленого позивачем розрахунку суми заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» за договором №4063 від 16.06.2015р.

Відповідач 2 у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду м.Києва 15.06.2015р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що заявником не наведено доказів порушення відповідачем 1 умов іпотечних договорів. Одночасно, наведеним учасником судового процесу наголошено на безпідставності нарахування пені за порушення негрошового зобов'язання. У відзиві Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» також заявлено про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 24.06.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.08.20о5р. між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (позичальник) було укладено кредитний договір №83-05, відповідно до п.2.1 якого банк відкриває позичальнику відкличну кредитну лінію в сумі 13 000 000 грн. строком з 08.08.2005р. по 06.08.2010р. із сплатою 16% річних для поповнення обігових коштів.

Додатковою угодою №7 від 19.05.2006р. контрагентами погоджено, що починаючи з 19.05.2006р. ліміт відкличної кредитної лінії встановлюється в сумі 14 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. із сплатою 16% річних.

Починаючи з 15.06.2006р., ліміт відкличної лінії збільшено до 26 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. із сплатою 16% річних (п.1 додаткової угоди №8 від 15.06.2006р.).

У додатковій угоді №12 від 18.07.2006р. сторонами погоджено збільшення з 18.07.2006р. ліміту кредитної лінії до 36 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. зі сплатою 16% річних.

Починаючи з 03.08.2006р., ліміт відкличної кредитної лінії встановлено в сумі 39 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. зі сплатою 16% річних (додаткова угода №15 від 03.08.2006р.).

За умовами п.6.1 договору №83-05 від 08.08.2005р. спірний правочин набуває чинності з моменту проведення грошових коштів з позичкового рахунку позичальника на рахунок, вказаний ним.

Численними додатковими угодами сторонами було досягнуто згоди стосовно зміни строку дії договору. Зокрема, додатковою угодою №23 від 02.06.2011р. дію договору №83-05 від 08.08.2005р. було продовжено до 01.04.2018р.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги кредитний договір №83-05 від 08.08.2005р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача 1 взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-10571 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За умовами п.5.1 договору №83-05 від 08.08.2005р. в забезпечення виконання зобов'язань за договором позичальник зобов'язується протягом 100 календарних днів надати банку рухоме та нерухоме майно м'ясопереробного комбінату, придбаного за кредитні кошти.

Як свідчать матеріали справи, з метою забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов'язань за кредитним договором було укладено наступні договори:

- між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (поручитель) було укладено договір поруки №83-05П від 03.06.2011р., відповідно до умов якого відповідач 2 зобов'язався відповідати перед позивачем за належне виконання відповідачем 1 своїх обов'язків за договором №83-05 від 08.08.2005р.;

- між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (іпотекодавець) 16.07.2009р. укладено договір іпотеки, у відповідності до п.1.1 (в редакції договору від 03.06.2011р. про внесення змін) іпотекодавець з метою забезпечення основного зобов'язання, в тому числі, за договором №83-05 від 08.08.2005р. передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку комплекс нежитлових будівель та споруд загальною площею 9412,50 кв.м, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, Бахмач, вул.Петровського, буд.64. Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київскього міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1358;

- між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (іпотекодавець) 04.08.2011р. укладено договір іпотеки, у відповідності до п.1.1 іпотекодавець з метою забезпечення основного зобов'язання, в тому числі, за договором №83-05 від 08.08.2005р. передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку комплекс будівель загальною площею 32352,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Хvельницька область, м.Кам'янець-Подільський, вул.Харченка Маршала, 2. Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1736.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вказувалось вище, сторонами було погоджено кінцевий ліміт відкличної кредитної лінії на рівні 39 500 000 грн. (додаткова угода №15 від 03.08.2006р.).

У п.2.2 кредитного договору №83-05 від 08.08.2005р. зазначено, що після надходження письмових заяв від позичальника про надання коштів в межах кредитної лінії, банк і позичальник укладають додаткові угоди про надання коштів в розрізі кредитної лінії (окремо по кожній сумі, що має надаватись). Після підписання такої додаткової угоди банк протягом 5 банківських днів перераховує позичальнику кошти за реквізитами, що наведені у заяві.

З метою погодження надання окремих траншів в межах кредитної лінії сторонами було укладено додаткові угоди №1 від 08.08.2005р. про надання коштів в сумі 3 000 000 грн., №2 від 13.09.2005р. про надання траншу в розмірі 5 200 000 грн., №3 від 08.12.2005р. про перерахування кредитних коштів в сумі 2 300 000 грн., №4 від 16.12.2005р. про надання коштів в сумі 1 000 000 грн., №5 від 29.12.2005р. про перерахування 500 000 грн., №6 від 16.01.2006р. про надання кредитного траншу в сумі 1 000 000 грн., №7 від 19.05.2006р. про надання частини кредитної лінії в сумі 1 500 000 грн., №8 від 15.06.2006р. про перерахування траншу в сумі 4 000 000 грн., №9 від 26.06.2006р. про надання траншу в сумі 4 000 000 грн., №9/1 від 06.07.2006р. про надання коштів в сумі 1 500 000 грн., №10 від 11.07.2006р. про надання грошових коштів в сумі 1 500 000 грн., №11 від 14.07.2006р. про перерахування коштів в сумі 1 000 000 грн., №12 від 18.07.2006р. про надання кредитних коштів в сумі 4 000 000 грн., №13 від 21.07.2006р. про надання кредитного траншу в сумі 3 000 000 грн., №14 від 28.07.2006р. про надання частини відкличної кредитної лінії в сумі 2 000 000 грн., №15 від 03.08.2006р. про перерахування кредитних коштів в сумі 3 000 000 грн., №16 від 15.08.2006р. про надання коштів в сумі 1 000 000 грн.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №83-05 від 08.08.2005р. Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» грошові кошти на загальну суму 39 500 000 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями за період з 09.08.2005р. по 15.08.2006р. та банківськими виписками з рахунку позичальника.

При цьому, господарським судом прийнято до уваги, що протягом розгляду справи відповідачем 1 заперечень щодо отримання від позивача грошових коштів в сумі 39 500 000 грн. висловлено не було.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи документи, враховуючи відсутність у відповідача 1, як позичальника, заперечень з приводу отримання від позивача кредитних коштів в розмірі 39 500 000 грн., суд дійшов висновку, що Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» було належним чином виконано свої грошові зобов'язання за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як вказувалось вище, пунктом 2.1 договору №83-05 від 08.08.2005р. було передбачено, що з 08.08.2005р. по 06.08.2010р. позивач за користування кредитом сплачує 16% річних.

Додатковою угодою №7 від 19.05.2006р. контрагентами погоджено, що починаючи з 19.05.2006р., ліміт відкличної кредитної лінії встановлюється в сумі 14 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. із сплатою 16% річних.

Починаючи з 15.06.2006р., ліміт відкличної лінії збільшено до 26 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. із сплатою 16% річних (п.1 додаткової угоди №8 від 15.06.2006р.).

У додатковій угоді №12 від 18.07.2006р. сторонами погоджено збільшення з 18.07.2006р. ліміту кредитної лінії до 36 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. зі сплатою 16% річних.

Починаючи з 03.08.2006р., ліміт відкличної кредитної лінії встановлено в сумі 39 500 000 грн. строком до 06.08.2010р. зі сплатою 16% річних (додаткова угода №15 від 03.08.2006р.).

У додатковій угоді №18 від 20.05.2008р. сторонами досягнуто згоди щодо збільшення з 23.05.2008р. процентної ставки по кредиту до 22% річних.

Додатковою угодою №19 від 27.10.2008р. контрагентами було збільшено з 27.10.2008р. розмір процентів за користування кредитом до 26% річних.

25.05.2009р. позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду №20/1 до договору №83-05 від 08.08.2005р., в якій погоджено, що у період з 27.04.2009р. по 26.09.2009р. проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 26% річних, з яких 13% сплачується у валюті кредиту щомісячно до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а 13% сплачується за наступним графіком: до 07.11.2009р. сплачується 436 123,29 грн.; до 07.12.2009р. сплачується 422 054,79 грн.; до 07.01.2010р. сплачується 436 123,29 грн.; до 07.01.2010р. сплачується 436 123,29 грн. та до 07.03.2010р. перераховується 422 054,79 грн. Пунтком 2 наведеної додаткової угоди визначено, що з 27.09.2009р. проценти нараховуються за ставкою 26% річних та сплачуються в повному обсязі щомісячно до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

У додатковій угоді №21 від 10.12.2009р. контрагентами погоджено, що в період з 27.04.2009р. по 26.06.2010р. проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 26% річних, з яких 13% сплачується у валюті кредиту щомісячно до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а 13% сплачується з 27.06.2010р. по 15.12.2010р. за графіком: до 07.07.2010р. перераховується 1 842 972,60 грн., до 07.08.2010р. сплачується 1 871 109,59 грн., до 07.09.2010р. сплачується 1 871 109,59 грн., до 07.10.2010р. перераховується 1 842 972,60 грн., до 07.11.2010р. сплачується 1 871 109,60 грн. та до 15.12.2010р. сплачується 1 533 465,76 грн. З 27.06.2010 р. проценти нараховуються за ставкою 26% річних та сплачуються в повному обсязі щомісячно до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти. У додатку №1 до додаткової угоди №21 від 10.12.2009р. контрагентами погоджено періоди нарахування та суму процентів за користування в межах договору №83-05 від 08.08.2005р. відкличною кредитною лінією.

За умовами п.3 додаткової угоди №23 від 02.06.2011р., починаючи з 27.05.2011р. процентна ставка по кредиту складає 14% річних.

Одночасно, у наведеній додатковій угоді сторонами погоджено, що починаючи з 27.05.2011р. по 26.05.2013р. позичальник сплачує половину нарахованих процентів щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти. Проценти, що будуть нараховані з 27.05.2013р., позичальник сплачує в повному обсязі щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти. Несплачена різниця нарахованих процентів за період з 27.05.2011р. по 26.05.2013р. сплачується щомісяця рівними частинами до останнього робочого дня місяця, починаючи з червня 2013р. по грудень 2016р.

Пунктом 5 додаткової угоди №23 від 02.06.2011р. визначено, що заборгованість за простроченими процентами, яка виникла з 27.05.2011р. в сумі 18 754 575,40 грн., сплачується по графіку: до 07.06.2011р. сплачується сума 4 244 036,85 грн., інша частина в сумі 14 510 538,55 грн. сплачується рівними частинами щомісяця (23 місяці по 604 605, 77 грн. та останній місяць 604 605,84 грн.) до останнього робочого дня, починаючи з липня 2011р. по червень 2013р.

Уразі порушення умов додаткової угоди №23 від 02.06.2011р. щодо обов'язку позичальника укласти новий іпотечний договір та невнесення змін до відсоткової ставки по кредитному договору, відсоткова ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі 26%.

Наразі, за користування кредитними коштами протягом дії договору №83-05 від 08.08.2005р. банком було нараховано відсотки (станом на 23.09.2014р.) на загальну суму 61 732 886,47 грн.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача 1 належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, позичальником належним чином свої зобов'язання зі сплати процентів за користування відкличною кредитною лінією не виконано, в результаті чого у останнього станом на 23.09.2014р. утворилась заборгованість в сумі 7 713 109,99 грн., з яких станом на 08.09.2014р. заборгованість складала 7 243 436,76 грн.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу». Особа, яка проводить судову експертизу користується правами і несе обов'язки, зазначені у ст.31 цього Кодексу. Висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам. Якщо під час проведення судової експертизи встановлюються обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, з приводу яких судовому експерту не були поставлені питання, у висновку він викладає свої міркування і щодо цих обставин. У випадках недостатньої ясності чи неповноти висновку судового експерта господарський суд може призначити додаткову судову експертизу. При необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту. Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. Відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні (ст.42 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи численні додаткові угоди сторін щодо зміни процентної ставки за кредитом та порядку її нарахування, керуючись приписами ст.41 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 21.11.2014р. по справі №910/20704/14 було призначено судову експертизу.

Проведення експертного дослідження доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, що повністю узгоджується з нормою ч.3 ст.41 Господарського процесуального кодексу України та п.7 Постанови №4 від 23.03.2012 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

На вирішення судовому експерту було поставлено, в тому числі, таке питання: в якому розмірі документально підтверджується заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» зі сплати процентів за користування кредитними коштами, які отримано на підставі кредитного договору №83-05 від 08.08.2005р. станом на 23.09.2014р. (включно) та на момент проведення судової експертизи?

За результатами проведення судової експертизи експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Борисенко О.Б та Андріїшиним С.І. складено висновок №17787/14-45/7654/15-45 від 30.04.2015р.

За змістом ст.42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі і копія його надсилається сторонам.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У п.18 Постанови №4 від 23.03.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» викладено правову позицію про те, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок судової експертизи, складений експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, суд знаходить його таким, що містить помилки у визначенні відповіді на запитання суду щодо фактичної заборгованості за процентами. При цьому, суд виходить з наступного.

У висновку №17787/14-45/7654/15-45 від 30.04.2015р. експертами зазначено, що заборгованість відповідача 1 зі сплати процентів за користування кредитом становить 7 692 869,24 грн. При цьому, експертами зазначено, що різниця між сумою, що нарахована банком та визначена в процесі проведення судової експертизи, обумовлена неврахуванням кредитором оплати в сумі 20 238,75 грн., що була здійснена відповідачем 09.12.2011р. з посиланням на погашення заборгованості зі сплати процентів за договором №14-09-980-К від 16.07.2009р.

Суд вважає наведені вище висновки судових експертів хибними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Згідно з положеннями Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов'язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. При використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Прийняття документа на переказ готівки до виконання засвідчується підписом уповноваженої особи банку або іншої установи -учасника платіжної системи чи відповідним чином оформленою квитанцією.

За приписами п.1.4 Постанови №174 від 01.06.2012р. Правління Національного банку України «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в України» безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Разом з тим, п.1.3 Постанови №174 від 01.06.2012р. Правління Національного банку України «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в України» передбачено, що касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Крім того, як зазначено в п.2.9 вказаної вище Постанови, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити

найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції

або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення).

Відповідно до положень Постанови №22 від 21.01.2004р. Національного банку України «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» банк має право здійснити переказ кожної суми за окремими розрахунковими документами з обов'язковим зазначенням у реквізиті «Призначення платежу» інформації, зазначеної платником у реквізитах «Платник» та «Призначення платежу» документа на переказ готівки. У платіжних дорученнях, меморіальних ордерах та платіжних вимогах-дорученнях вказаний реквізит заповнюється з урахуванням вимог, встановлених главою 3 даної інструкції. Одночасно, відповідно до п.3.8. вказаної Інструкції Національного банку України реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Як зазначалось вище, спір між учасниками судового процесу виник щодо неналежного виконання відповідачем 1 умов кредитного договору №83-05 від 08.08.2005р. , а отже у суду відсутні підстави для врахування в якості оплати за спірним правочином фінансової операції з перерахування грошових коштів, що була вчинена з посиланням на договір №14-09-980-К від 16.07.2009р.

Доказів погодження між сторонами зміни призначення наведеного платежу матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи наведені вище помилки судових експертів, приймаючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку, що наведений позивачем розрахунок процентів за користування кредитними коштами в межах договору №83-05 від 08.08.2005р. є арифметично вірним та обґрунтованим.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За умовами п.4.1 договору №83-05 від 08.08.2005р. позичальник повертає банку грошові кошти на умовах укладеного між сторонами правочину.

У додатковій угоді №23 від 02.06.2011р. сторонами визначено, що повернення основної суми кредиту в розмірі 39 500 000 грн. починається з квітня 2014р. рівними частинами щомісяця до останнього робочого дня місяця включно (47 місяців по 822 916,67 грн.) та останній місяць 822 916,51 грн.

Одночасно, пунктом 7.3 укладеного між позивачем та відповідачем 1 правочину передбачено, що банк має право на дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати процентів при невиконанні позичальником умов договору в частині ненадання щоквартального звіту позичальника, різкого погіршення результатів фінансово-господарської діяльності позичальника, ненадання інформації про зміну своєї адреси, телефонів та банківських рахунків, за наявності інших обставин, що свідчать про те, що кредит явно не буде повернутий. Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів складається у письмовій формі.

У зв'язку з наявністю у позичальника прострочення зі сплати процентів за користування кредитними коштами та порушення останнім графіку повернення відкличної кредитної лінії, банком було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» вимогу №9468/046 від 08.09.2014р. про дострокове повернення тіла кредиту в сумі 39 500 000 грн. та сплату процентів за користування кредитом в повному обсязі.

Протягом розгляду справи відповідачем 1 факт отримання наведеної вище претензії позивача не спростовувався.

Отже, з вказаного вбачається, що фактично кредитором було реалізовано право на дострокове повернення кредитних коштів, що передбачене 7.3 договору №83-05 від 08.08.2005р., шляхом направлення відповідної вимоги на адресу боржника.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги зміст личста №9468/046 від 08.09.2014р. умови укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору, суд дійшов висновку, що термін повернення відповідачем грошових коштів, що були отримані за договором №83-05 від 08.08.2005р. в розмірі 39 500 000 грн. та сплати процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі, настав.

Однак, за твердженнями заявника, які з боку відповідача 1 належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, всупереч повідомлення про дострокове повернення кредитної лінії, позичальником грошові кошти, які було отримано за спірним кредитним договором, повернуто не було, проценти за користування кредитом не сплачено. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Щодо заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як було встановлено судом, обов'язок з повернення повної суми заборгованості за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р. в розмірі 39 500 000 грн. виник у відповідача 1 лише після отримання від позивача вимоги №9468/046 від 08.09.2014р. про дострокове погашення кредитної заборгованості, тобто, у даному випадку трирічний термін позовної давності не сплив.

Щодо перебігу строків позовної давності за вимогами про стягнення процентів за користування кредитними коштами, господарський суд зауважує наступне.

Статтю 264 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч.1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст.264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. (п.4.3 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Пунктом 4.4.1. Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Наразі, як свідчать наявні в матеріалах справи документи, відповідачем 1 неодноразово вчинялись дії, направлені на підтвердження наявності своєї заборгованості з внесення плати за користування кредитними коштами. Зокрема, представленими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» підтверджується, що позичальником протягом всього часу користування кредитними коштами в межах строків позовної давності, починаючи з 2005р., вносились часткові оплати процентів за користування кредитними коштами.

До того, судом зазначалось, що 25.05.2009р. позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду №20/1 до договору №83-05 від 08.08.2005р., в якій погоджено, що у період з 27.04.2009р. по 26.09.2009р. проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 26% річних, з яких 13% сплачується у валюті кредиту щомісячно до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а 13% сплачується за наступним графіком: до 07.11.2009р. сплачується 436 123,29 грн.; до 07.12.2009р. сплачується 422 054,79 грн.; до 07.01.2010р. сплачується 436 123,29 грн.; до 07.01.2010р. сплачується 436 123,29 грн. та до 07.03.2010р. перераховується 422 054,79 грн. Пунтком 2 наведеної додаткової угоди визначено, що з 27.09.2009р. проценти нараховуються за ставкою 26% річних та сплачуються в повному обсязі щомісячно до повного числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти.

У додатковій угоді №21 від 10.12.2009р. контрагентами погоджено, що в період з 27.04.2009р. по 26.06.2010р. проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 26% річних, з яких 13% сплачується у валюті кредиту щомісячно до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а 13% сплачується з 27.06.2010р. по 15.12.2010р. за графіком: до 07.07.2010р. перераховується 1 842 972,60 грн., до 07.08.2010р. сплачується 1 871 109,59 грн., до 07.09.2010р. сплачується 1 871 109,59 грн., до 07.10.2010р. перераховується 1 842 972,60 грн., до 07.11.2010р. сплачується 1 871 109,60 грн. та до 15.12.2010р. сплачується 1 533 465,76 грн. З 27.06.2010 р. проценти нараховуються за ставкою 26% річних та сплачуються в повному обсязі щомісячно до повного числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти. У додатку №1 до додаткової угоди №21 від 10.12.2009р. контрагентами погоджено періоди нарахування та суму процентів за користування в межах договору №83-05 від 08.08.2005р.відкличною кредитною лінією.

Отже, за висновками суду, внаслідок укладання наведених додаткових угод та визнання в останніх позичальником своєї заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом фактично було перервано перебіг позовної давності.

До того ж, додатковою угодою №21 від 10.12.2009р. сторонами взагалі було змінено порядок та строки погашення заборгованості за процентами, а обов'язок з остаточного погашення виник у відповідача 1 саме на підставі вимоги банку №9468/046 від 08.09.2014р. про дострокове погашення кредитної заборгованості.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн. не сплив.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 33 691,33 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 84 946,23 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 170 897,91 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 навеленого нормативно-правового акту визначено, що розмір пені, визначений у договорі не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

За умовами п.7.1 договору №83-05 від 08.08.2005р. у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом або сплати процентів за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,1% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення.

Наразі, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом (з урахуванням погодженого контрагентами графіку) позивачем за період з 01.05.2014р. по 22.09.2014р. було нараховано пеню (з урахуванням обмежень, визначених Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань») на загальну суму 218 354,75 грн.

Одночасно, за порушення строків внесення процентів за користування кредитними коштами заявником також нараховано неустойку в сумі 265 243,05 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, господарським судом встановлено, що останній є арифметично вірним.

Аналогічних висновків дійшли і експерти у висновку №17787/14-45/7654/15-45 від 30.04.2015р. при відповіді на запитання суду щодо суми пені, нарахованої Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» за несвоєчасне погашення кредиту та сплати процентів за кредитним договором за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р. станом на 23.09.2014р.

Одночасно, господарський суд зазначає, що спеціальний строк позовної давності (один рік) за наведеними вище вимогами не сплив з огляду на те, що позивач звернувся до суду 29.09.2014р., що підтверджується штампом реєстрації вхідної кореспонденції канцелярії господарського суду м.Києва.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення неустойки на підставі п.7.4 кредитного договору №83-05 від 08.08.2005р. суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р. та у поставі від 28.04.2015р. по справі 910/5692/14. Наведеним також спростовуються доводи відповідача 2 щодо неможливості забезпечення означеним вище шляхом виконання саме не грошового зобов'язання.

Пунктом 7.4 договору №83-05 від 08.08.2005р. сторонами передбачено, що банк має право стягувати пеню в розмірі 0,2% від суми кредиту у разі неподання до банку щоквартальної фінансової звітності (форми №1, №2) та неподання до банку щомісячно довідок з банків, в яких у позичальника відкриті рахунки і (або) існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, відсоткам, пені).

Наразі, за порушення означених зобов'язань позивачем нараховано неустойку на загальну суму 1 264 000 грн. При цьому, господарським судом прийнято до уваги, що при розрахунку заявником було прийнято до уваги порушення умов договору за кожен квартал.

В процесі розгляду спору відповідачем 1 факту порушення своїх зобов'язань з надання банку щоквартальної фінансової звітності (форми №1, №2) та довідок з банків, в яких у позичальника відкриті рахунки і (або) існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, відсоткам, пені) спростовано не було.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем 1 своїх грошових зобов'язань за договором №83-05 від 08.08.2005р. позивачем нараховано 3% річних за непогашення кредиту за період з 01.05.2014р. по 22.09.2014р. в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів за період з 09.08.2011р. по 22.09.2014р. в розмірі 33 691,33 грн. та інфляційні втрати на тіло кредиту за період з 01.05.2014р. по 22.09.2014р. в сумі 84 946,23 грн., інфляційні втрати на проценти за користування кредитом з 09.08.2011р. по 22.09.2014р. в сумі 170 897,91 грн.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За висновками суду, враховуючи встановлену вище дату звернення позивача до суду з розглядуваним позовом, строк позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 09.08.2011р. по 28.09.2011р. фактично сплив.

При цьому, суд зазначає, що у п.4.4 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Наразі, господарський суд зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст.625 Цивільного кодексу України, хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п.1.14 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Після проведення господарським судом перевірки наведеного заявником розрахунку 3% річних та інфляційних втрат на тіло кредиту судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а вимоги в цій частині обґрунтованими.

Аналогічних висновків дійшли і експерти у висновку №17787/14-45/7654/15-45 від 30.04.2015р. при відповіді на такі запитання суду: в якому розмірі підтверджується сума 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» за несвоєчасне погашення кредиту за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р. станом на 23.09.2014р.?

Одночасно, після проведення судом перерахунку суми 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків внесення процентів за користування кредитом з урахуванням пропущення строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення 3% річних за несплату процентів в сумі 89 701,35 грн. та інфляційних втрат за несплату процентів в розмірі 855 567,57 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 93 195,79 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 856 260,61 грн. підлягають задоволенню частково на визначені вище суми.

Щодо позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк про солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 93 195,79 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 856 260,61 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. (ст.554 Цивільного кодексу України).

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ст.556 Цивільного кодексу України).

Зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України).

Наразі, приписами чинного законодавства не передбачено окремих умов, які сторони повинні визначити та погодити під час укладання договору поруки.

Як свідчать матеріали справи, 03.06.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (поручитель) було укладено договір №83-05П поруки, відповідно до п.1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» зобов'язань за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р., що укладений між кредитором та боржником в частині повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій і інших платежів.

Договір набуває чинності з моменту його укладання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором або до моменту припинення поруки (п.5.1 договору №83-05П від 03.06.2011р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №83-05П від 03.06.2011р. поруки як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем 2 взаємних прав та обов'язків та забезпечення виконання відповідачем 1 своїх грошових зобов'язань за договором №83-05 від 08.08.2005р.

Отже, враховуючи наведені вище умови договору, позивачем і було заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості за договором №83-05 від 08.08.2005р. з боржника і поручителя.

Однак, виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» підлягають залишенню без задоволення з урахуванням наступного.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст.32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

При цьому, виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Як встановлено судом, на підставі Постанови 408 від 23.06.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.06.2015р. прийнято рішення №121 про запровадження з 24.06.2015р. по 23.09.2015р. у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. Зазначена інформація також відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

За таких обставин, станом на момент вирішення спору по суті у відповідача 2 було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою даного Закону України є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 6 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

У відповідності до ч.1 ст.36 вказаного нормативно-правового акту з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

З приписів п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, в тому числі, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Як було встановлено вище, зобов'язання відповідача 2 виникли з договору поруки, у відповідності до якого у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» виникло солідарне грошове зобов'язання з погашення заборгованості відповідача 1 за кредитним договором.

Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» є саме кредитором банку, вимоги якого у відповідності до змісту ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час дії тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» не задовольняються. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 23.12.2014р., від 18.02.2015р., від 15.01.2015р., від 18.02.2015р., від 29.04.2015р. Вищого господарського суду України по справах №910/9228/14, №910/9508/14, №915/913/14, №910/9229/14 та №910/5560/14 і постановах від 25.03.2015р. й 22.04.2015р. Верховного Суду України по справах №3-24гс15 та №363гс15.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до п.3 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій. У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Відтак, задоволення Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» кредиторських вимог позивача після запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі Постанови 408 від 23.06.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» є неможливим та таким, що не відповідає приписам ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» підлягають залишенню без задоволення.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» штрафу в сумі 5 970 059,50 грн. суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, з метою забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов'язань за кредитним договором №83-05 від 08.08.2005р. між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (іпотекодавець) 16.07.2009р. було укладено договір іпотеки, у відповідності до п.1.1 (в редакції договору від 03.06.2011р. про внесення змін) за мовами якого іпотекодавець з метою забезпечення основного зобов'язання, в тому числі, за договором №83-05 від 08.08.2005р. передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку комплекс нежитлових будівель та споруд загальною площею 9412,50 кв.м, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, Бахмач, вул.Петровського, буд.64. Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київскього міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1358.

Відповідно до умов п.1.4 наведеного правочину (в редакції договору від 03.06.2011р. про внесення змін) оціночна вартість предмету іпотеки становить 19 284 960 грн.

За умовами п.5.3 укладеного між сторонами правочину іпотекодавець зобов'язаний на період фактичної дії правочину застрахувати предмет іпотеки на користь іпотекодержателя від усіх видів ризиків.

Одночасно, між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (іпотекодавець) 04.08.2011р. укладено договір іпотеки, у відповідності до п.1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення основного зобов'язання, в тому числі, за договором №83-05 від 08.08.2005р. передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку комплекс будівель загальною площею 32352,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Хмельницька область, м.Кам'янець-Подільський, вул.Харченка Маршала, 2. Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1736.

У п.1.4 вказазаного правочину визначено, що вартість предмета іпотеки складає 100 116 230 грн.

Пунктом 5.3 договору іпотеки від 04.08.2011р. також передбачено обов'язок іпотекодавця на період фактичної дії правочину застрахувати предмет іпотеки на користь іпотекодержателя від усіх видів ризиків.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача 1 належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані іпотекодавцем своїх обов'язків зі страхування предметів іпотеки за обома договорами виконано не було.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалою від 29.10.2014р. було зобов'язано відповідача надати докази здійснення страхування предметів іпотеки за договорами б/н від 04.08.2011р. та б/н від 16.07.2009р.

Проте, відповідачем 1 витребуваних судом доказів не представлено, факту порушення своїх обов'язків за вказаними договорами іпотеки не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Як неодноразово зазначалось судом, ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Пунктами 8.1 договорів іпотеки б/н від 04.08.2011р. та б/н від 16.07.2009р. передбачено, що у разі невиконання іпотекодавцем своїх обов'язків зі страхування предметів іпотеки іпотекодержатель має право стягнути штраф у розмірі 5% від вартості предмета іпотеки.

З огляду на порушення відповідачем 1 своїх обов'язків зі страхування предметів іпотеки за договорами б/н від. 04.08.2011р. та б/н від 16.07.2009р., позивачем було нараховано та заявлено до стягнення штраф на загальну суму 5 970 059,50 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на всі фактичні обставини справи суд дійшов щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» та Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 93 195,79 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 856 260,61 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» штрафу в сумі 5 970 059,50 грн.

Наразі, клопотання б/н від 12.06.2015р. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» про призначення колегіального розгляду справи залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Наразі, відповідачем 2 жодних підстав для колегіального розгляду спору не наведено, тоді як за висновками суду, розглядувана справа не відноситься до категорії складних справ.

Крім того, на думку господарського суду, задоволення наведеного клопотання могло призвести до затягування строків розгляду спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, враховуючи принципи справедливості та розумності строків розгляду справи, оскільки, за висновками суду, справа №910/20704/14 не потребує колегіального розгляду, клопотання б/н від 12.06.2015р. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» залишено без задоволення.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Одночасно, щодо судового збору за подання позову суд зазначає таке.

У відповідності до п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Згідно із ст.ст.1, 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Статтею 4 вказаного Закону України встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2014р. становила 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

Отже, при зверненні до суду з позовом позивачем повинно було бути внесено судовий збір в сумі 73080 грн.

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 73 074,56 грн. (пропорційно задоволеним вимогам) підлягає стягненню з відповідача 1 на користь Державного бюджету України.

Одночасно, враховуючи, що спір у справі виник внаслідок винних дій відповідача 1, як боржника, та відповідача 2, як поручителя, приймаючи до уваги підстави відмови в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», суд дійшов висновку про залишення витрат на проведення судової експертизи за особою, яка їх понесла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», м.Київ про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім», м.Київ та Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», м.Київ заборгованості з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пені за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пені за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 93 195,79 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 856 260,61 грн. та пені за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн.; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» штрафу в сумі 5 970 059,50 грн.

Стягути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (04073, м.Київ, вул.Скляренка, буд.5, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (03057, м.Київ, просп.Перемоги, буд.41, ) заборгованість з повернення кредитних коштів в сумі 39 500 000 грн., заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 7 713 107,99 грн., пеню за прострочення слати кредиту в сумі 218 354,75 грн., пеню за прострочення сплати процентів в розмірі 265 243,05 грн., 3% річних за непогашення кредиту в сумі 28 475,17 грн., 3% річних за несплату процентів в розмірі 89 701,35 грн., інфляційні втрати на тіло кредиту в сумі 295 751,39 грн., інфляційні втрати на проценти за користування кредитом в розмірі 855 567,57 грн., пеню за порушення п.7.4 кредитного договору в розмірі 1 264 000 грн., штраф в сумі 5 970 059,50 грн. та судовий збір в сумі 73 074,56 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (04073, м.Київ, вул.Скляренка, буд.5, ) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 73 074,56 грн.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 24.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 26.06.2015р.

Суддя Любченко М.О.