ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Справа № 908/4895/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіДерепи В.І.
суддів :Грека Б.М., - (доповідача у справі), Кривди Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 01.04.15
у справі№908/4895/14
господарського судуЗапорізької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"
доПублічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш"
простягнення суми
за участю представників від:
позивачаЧумаков Д.В. (дов. від 28.14.14)
відповідачане з'явилися, були належно повідомлені,

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог) про стягнення з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" вартості несплаченої продукції на суму 1 881398,80 грн., транспортирних витрат на суму 26 612 грн., 244 383,66 грн. пені, 28 414,69 грн. 3 % річних, 228753,45 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.01.15 (суддя Топчій О.А.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто 1 881 398,80 грн. основної заборгованості, 237 217,93 грн. пені, 27 863,43 грн. 3% річних, 225 819,95 грн. інфляційних втрат. В інший частині позову відмовлено. Судовий акт в частині задоволення основної суми заборгованості та часткового задоволення вимог по штрафним (фінансовим) санкціям мотивований наявною непогашеною заборгованістю за договором від 03.02.11 №68/2011-У08/ПСН-04136, щодо здійснення своєчасної та повної сплати за поставлений товар. А в частині відмови вимог по транспортним витратам - відсутністю у матеріалах справи доказів звернення позивача до відповідача з вимогою оплатити транспортні витрати, зважаючи на те, що умовами договору не передбачений строк оплати транспортних витрат.

За результатом апеляційного перегляду, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.15 (головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді: Пушай В.І., Плужник О.В.), рішення місцевого суду скасовано у частині відмови в позові про стягнення транспортних витрат та відповідного нарахування штрафних (фінансових) санкцій й задоволено позовні вимоги повністю, з підстав виконання послуг по перевезенню без зауважень та наявності обов'язку відповідача (відповідно до умов договору) оплатити отримані транспортні послуги з моменту підписання актів виконаних робіт.

Не погоджуючись із судовими актами у справі, відповідач, звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.15 в частині стягнення 26 612,00 грн. транспортних витрат, 1 676,92 грн. пені, 201,23 грн. - 3% річних, 990,8 грн. - інфляційних, а також скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.15 в частині стягнення 8 608,00 грн. заборгованості, 2 658,16 грн. пені, 106,87 грн. 3% річних, 937,73 грн. інфляційних та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити у позові в цій частині.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу відповідач вважає, що апеляційний суд невірно застосував ст.ст.15-16, 549, 611, 625 ЦК України, і як наслідок, безпідставно стягнув суми пені, інфляційних та 3% річних за прострочення транспортних витрат.

Окрім того, на думку скаржника, суди обох інстанцій дійшли хибного висновку про розмір заборгованості за залізничною накладною №51716215 у розмірі 825 398,80 грн., тоді як дійсний розмір (з урахуванням здійснених оплат), вважає скаржник, складає лише 816 790,00 грн., що відповідно потягло за собою й невірне нарахування штрафних (фінансових) санкцій, бо у вартість поставленого товару позивачем безпідставно включена і задоволена судами, вимога про вартість транспортних послуг, яка підлягає виключенню з її вартості.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 03.02.11 між ПАТ "Енергомашспецсталь" та ПАТ "Азовзагальмаш" укладений договір №68/2011-У08/ПСН-04136, за яким постачальник зобов'язався поставити в погоджені строки продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язався у відповідності до умов договору прийняти цю продукцію і оплатити її відповідно до специфікації №1 (додаток №1). У специфікації зазначається найменування, номенклатура (асортимент), кількість, якість та інші характеристики продукції, її вартість, строки поставки (п.1.2). Пунктом 5.2 договору сторони передбачили, що транспортні витрати покупець сплачує додатково відповідно виставлених рахунків або актів виконаних робіт.

05.11.10 ДП "Донецька залізниця" та ВАТ "Енергомашспецсталь" укладений договір №1012 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею послуги, за умовами якого, залізниця надає вантажовласнику послуги, пов'язані з перевезенням вантажу.

На виконання умов укладеного договору та специфікації від 21.05.14 №23 (а.с.20 т.1), позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 2 480 608,80 грн., що підтверджується накладними та рахунками (накладна від 31.07.14 №51716215 та рахунок-фактури від 31.07.14 №1-167 на суму оплати 1 424 608,80 грн.; накладна від 21.08.14 №100 та рахунок-фактури від 21.08.14 №1178 на суму оплати 528 000,00 грн. отримана відповідачем за довіреністю від 20.08.14 №1230; накладна від 12.09.14 №109 та рахунок-фактури від 12.09.14 №1-197 на суму оплати 528 000,00 грн. отримана відповідачем за довіреністю від 08.09.14 №1272).

Згідно з п.6 специфікації від 21.05.14 №23 оплата продукції здійснюється покупцем по факту її постачання упродовж 10 календарних днів. Датою переходу права власності від постачальника до покупця вважається: при відправленні автотранспортом - дата передачі товару від постачальника до покупця на складі постачальника; при відвантаженні залізничним транспортом - дата в календарному штемпелі станції відправника залізничної накладної.

Відповідач свої зобов'язання у частині оплати отриманого товару виконав лише частково, що підтверджується платіжним дорученням від 11.09.14 №592414 на суму 500 000,00 грн. та випискою АТ "Державний Експорто-Імпортний Банк України" у м. Донецьку (а.с.33 т.1).

Враховуючи те, що у графі "призначення платежу" платіжного доручення від 11.09.14 №592414 відсутній номер рахунку, за яким здійснювалася оплата, на підставі п.9.6. договору грошові кошти в сумі 371 190,00 грн. позивачем частково віднесені у рахунок погашення заборгованості за раніше поставлену продукцію, а саме, погашення заборгованості за товар, відпущений за залізничною накладною №51716215 позивачем зараховано 128 810,00 грн.

Таким чином, відповідач оплату вартості поставленої продукції та наданих транспортних послуг не здійснив, внаслідок чого у останнього перед позивачем утворилася заборгованість на вказану суму, з вимогами про стягнення якої, та штрафних санкцій інфляційних, річних, пені та витрат пов'язаних з розглядом справи, позивач звернувся до господарського суду.

Відмовляючи частково у позові, місцевий суд вказав на те, що на момент звернення із позовом заборгованість по поставці не погашена, отже є підстави для задоволення у цій частині та відповідних штрафних (фінансових) санкцій, а в частині стягнення транспортних витрат, то матеріали справи не містять належних доказів звернення позивача до відповідача з вимогою їх оплатити, а договір не містить умов, щодо строків їх погашення.

Частково скасовуючи рішення місцевого суду, та задовольняючи позов повністю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для нарахування штрафних санкцій (як на суму основної заборгованості, так і на суму транспортних витрат, рівно як і суми заборгованості по за товар та за транспортні послуги) визначені умовами договору, які містять обов'язок відповідача оплатити отримані транспортні послуги з моменту підписання актів виконаних робіт, а отже цілком вбачаються підстави для задоволення позову повністю.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає висновки суду апеляційної інстанції слушними й обґрунтованими, зважаючи на таке.

Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України закріплено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач свої зобов'язання за договорами поставки в повному обсязі на момент звернення з позовом не виконав, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, проти якої відповідач по суті не заперечував.

Статтею 230 ГК України врегульовано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ч.2 ст.343 ГК України розмір пені за прострочення платежу не може перевищувати розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. А згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій щодо задоволення вимоги про стягнення з відповідача основної суми заборгованості, інфляційних 3% річних та пені.

Що стосується доводів касаційної скарги про безпідставність стягнення апеляційною інстанцією транспортних витрат, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу скаржника на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, досліджених та перевірених судом апеляційної інстанції, 31.07.14 між позивачем та відповідачем підписаний акт №1 виконаних робіт (а.с.31 т.1), згідно з яким компенсація транспортних витрат, що підлягає сплаті, складає 26 212,00 грн. На підставі даного акту позивачем складено рахунок-фактуру від 31.07.14 №1-169 (а.с.32 т.1) на суму 26 612,00 грн., який листом від 14.08.14 №58/413 направлено на адресу відповідача та отримано останнім 19.08.14 (а.с.65-68 т.1). А отже, позивачем надісланий документ - вимогу щодо відповідного платежу.

Як зазначено вище умовами договору передбачено, що у відповідача виникає обов'язок оплатити отримані послуги з моменту підписання актів виконаних робіт (п.5.2 договору), крім того зазначено, що роботи прийняті без зауважень один до одного.

В зв'язку з викладеним, колегія суддів погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, яка дійшла висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача транспортних витрат та відповідно штрафних (фінансових) санкцій по них.

Отже, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими актами та ніяким чином не спростовують викладених у них судових висновків, а тому їх слід залишити без змін, оскільки вони ухвалені при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" залишити без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.15 у справі №908/4895/14 залишити без змін.

Головуючий - суддя В. І. Дерепа

Судді Б. М. Грек

Д. С. Кривда