РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015Справа №910/11443/15

за позовом: Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, м.Бориспіль,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Інформаційні комп'ютерні системи", м.Київ,

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державної фінансової інспекції України, м.Київ,

про стягнення 48 719,30 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Федонюк М.І. - по дов.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.06.2015р. оголошувалась перерва до 24.06.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, м.Бориспіль звернувся до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи», м.Київ про стягнення грошових коштів в сумі 48 719,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на результати ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, яку було проведено Державною фінансовою інспекцією України та під час проведення якої встановлено безпідставне завищення вартості будівельно-монтажних робіт з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові» за договором №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про завдання Державному підприємству обслуговування повітряного руху України збитків у сумі 48 719,30 грн.

Відповідач у відзиві №3601 від 10.06.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що вартість робіт була погоджена сторонами у договорі №7.1-483/2012 від 27.06.2012р., а отже, акт ревізії Державної фінансової інспекції України не може впливати на договірні зобов'язання сторін. При цьому, наведеним учасником судового процесу наголошено, що контролюючий орган в результаті проведення перевірки встановив відсутність розбіжностей між роботами, зазначеними в актах приймання форми КБ-2в, та фактично виконаними роботами.

Ухвалою від 07.05.2015р. залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державну фінансову інспекцію України.

Третя особа у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду 27.05.2015р., позовні вимоги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України підтримала та зазначила, що під час визначення вартості будівельно-монтажних робіт з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові» за договором №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. було порушено вимоги Державних будівельних норм Д.1.1-2000 «Правила визначення вартості будівництва».

У судове засідання 24.06.2015р. відповідач та третя особа не з'явились, представників не направили, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористались. Проте, Приватне акціонерне товариство «Інформаційні комп'ютерні системи» та Державна фінансова інспекція України були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представників відповідача та третьої особи у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 10.06.2015р. судового засідання, суд дійшов висновку, що наведені учасники судового процесу були обізнані про час та місце наступного слухання справи.

Клопотання без номеру та дати, що надійшло до господарського суду 24.06.2015р., Державної фінансової інспекції України про відкладення розгляду справи через неможливість третьої особи забезпечити участь свого повноважного представника господарський суд вважає безпідставним та таким, що не свідчить про наявність достатніх підстав для відкладення розгляду справи з огляду на таке.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст.27 Господарського процесуального кодексу України покаладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст.32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, третьою особою не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неможливості направити у судове засідання свого представника та заміни уповноваженого представника.

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що всіма учасниками судового процесу, в тому числі, третьою особою було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач та третя особа в процесі розгляду справи 24.06.2015р. так і не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого наведене клопотання третьої особи підлягає залишенню без задоволення, а справа - розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 27.06.2012р. між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (замовник) та Приватним акціонерним товариством «Інформаційні комп'ютерні системи» (підрядник) було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик, власними і залученими силами виконати додаткові будівельно-монтажні роботи з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові», а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі роботи.

Ціна договору становить 29 112 663,44 грн., крім того, податок на додану вартість 20% - 5 822 532,69 грн., всього з урахуванням податку на додану вартість 34 935 196,13 грн. Ціна договору є динамічною і визначається згідно ДБН Д.1.1-1-2000 (п.п.3.2, 3.3 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р.).

У додатковій угоді №3 від 24.05.2013р. до договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. сторонами було зменшено розмір договірної ціни до 34 934 996,93 грн.

Додатковою угодою №5 від 29.12.2013р. ціну договору було зменшено до 25 011 275,93 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

За умовами п.п.18.1, 18.2 укладеного між сторонами правочину договір №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання контрагентами своїх обов'язків.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з виконання робіт.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.837-864 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами п.1.2 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. склад та обсяги робіт визначаються в локальних кошторисах у відповідності до відкоригованої проектної документації.

Згідно п.5.1 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. в редакції додаткової угоди №4 від 30.09.2013р. роботи за правочином виконуються в строк до 30.12.2013р. з правом дострокового виконання, а датою початку робіт є дата отримання попередньої оплати відповідно до умов договору.

Місцем виконання робіт є Україна, м.Львів, вул.Любінська, 217 (п.5.2 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р.).

У п.15.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що здача-приймання виконаних будівельно-монтажних робіт оформлюється довідками за формою КБ-3 та актами виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в, а інших робіт - актами приймання-передачі. Дані документи складає підрядник та надає їх замовнику.

Акт підписується замовником та повертається у одному примірнику підряднику протягом десяти робочих днів після їх отримання від підрядника. У разі надання підряднику протягом десяти робочих днів після закінчення строків підписання, підписаного замовником акту або мотивованої відмови від його підписання, підрядник має право припинити виконання робіт до отримання підписаного акту або відмови від його підписання (п.15.7 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р.).

Пунктом 15.8 спірного правочину передбачено, що закінченням виконання робіт є дата підписання замовником останнього акту за формою КБ-2в.

У п.4.1 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. зазначено, що оплата за правочином здійснюється в національній валюті України, у безготівковій формі, шляхом перерахування замовником відповідної грошової суми на поточний рахунок підрядника.

Остаточний розрахунок у розмірі не менше ніж 5% від ціни договору замовник здійснює після прийняття об'єкта в експлуатацію, протягом двадцяти робочих днів з дня одержання від підрядника рахунку-фактури, оформленого належним чином.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, сторонами свої обов'язки за договором №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. було виконано, зокрема, Приватним акціонерним товариством «Інформаційні комп'ютерні системи» було виконано будівельно монтажні роботи з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові» на загальну суму 25 011 275,93 грн., про що сторонами складено відповідні акти.

На підтвердження факту виконання робіт відповідачем було представлено до матеріалів справи акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ2-в та підсумкові відомості ресурсів до актів приймання-передачі. Вказані акти підписано представниками обох сторін та скріплено печатками суб'єктів господарювання без жодних зауважень та заперечень.

Одночасно, сторонами також підтверджено, що умови договору стосовно внесення плати за будівельно монтажні роботи з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові» Державним підприємством з обслуговування повітряного руху України виконано, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями за період з серпня 2012р. по липень 2013р.

Як свідчать матеріали справи, Державною фінансовою інспекцією України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за період з 01.09.2013р. по 01.05.2014р. та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2010р. по 31.08.2013р., якою встановлено ряд порушень та недоліків, що відображені в акті №06-21/113 від 18.08.2014р.

За наслідками проведення означеної ревізії 23.09.2014р. Фінансовою Інспекцією України направлено Державному підприємству обслуговування повітряного руху України вимогу №06-14/1169 від 23.09.2014р. про усунення порушень, в якій зобов'язано позивача стягнути з відповідача, в тому числі 48 719,30 грн., які було зайво сплачено за прийняті у межах договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. роботи з завищеною вартістю. Одночасно, в означеній вимозі контролюючим органом зазначено, що при визначенні ціни договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. та загальної вартості виконаних підрядником робіт було невірно застосовано вимоги Державних будівельних норм Д.1.1-2000 «Правила визначення вартості будівництва» та безпідставно включено до актів виконаних робіт зайвих транспортних та зоготівельно-складських витрат, вартість роботи бортових автомобілів, а також встановлено розбіжності між вартістю та кількістю списання будівельних матеріалів.

Доказів оскарження Державним підприємством обслуговування повітряного руху України вимоги №06-14/1169 від 23.09.2014р. та акту №06-21/113 від 18.08.2014р. Державної фінансової інспекції України матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи наведені вище висновки Державної фінансової інспекції України заявник звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 48 719,30 грн., які було отримано останнім на підставі договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. підряду.

Оцінюючи подані сторонами та третьою особою докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Державного підприємства з обслуговування повітряного руху України до Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи». При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

У ст.632 Цивільного кодексу України закріплено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вказувалось вище, загальну вартість робіт сторонами погоджено у п.3.1 договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. з урахуванням додаткових угод до нього.

Тобто, сторонами під час укладення договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. на основі вільного волевиявлення було погоджено умови щодо ціни. При цьому, така ціна була визначена спільною волею сторін, а не самостійно відповідачем.

Доказів укладання будь-яких додаткових угод щодо зміни ціни на підставі вимог Державної фінансової інспекції України за спірним правочином сторонами до матеріалів справи представлено не було, як і не представлено доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією стосовно внесення змін до договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. в частині визначення вартості додаткових будівельно-монтажних робіт з будівництва об'єкту «Центр керування повітряним рухом РДЦ Львівського РСП Украероруху на вул.Любінській, 217 у м.Львові».

Крім того, судом враховано, що фактично зобов'язання з виконання наведених вище робіт відповідачем виконано, а позивачем прийнято без жодних зауважень та заперечень про що складено, підписано та скріплено печаткою суб'єктів господарювання відповідні акти.

Одночасно, умовами спірного правочину також не передбачено випадків, в яких змінювалась би вартість робіт після підписання актів, а передбачено лише можливість зміни ціни правочину шляхом укладання сторонами відповідної додаткової угоди. Зокрема, вказаним договором контрагентами не погоджено, що ціна послуг залежить від результатів перевірок Державної фінансової інспекції України.

До того ж, зміна вартості робіт після їх фактичного виконання суперечить приписам ст.632 Цивільного кодексу України стосовно того, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Таким чином, за висновками суду, посилання позивача на результати перевірки, яку було проведено Державною фінансовою інспекцією України, як на підставу позовних вимог, є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами правочину та не можуть ніяким чином їх змінювати, а є лише підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому законом порядку Аналогічну позицію наведено у постановах від 17.06.2014р., від 10.02.2015р. та від 04.03.2015р. Вищого господарського суду України по справах №910/20699/13, №906/1193/14 і №904/5477/14.

При цьому, господарський суд зауважує, що твердження заявника про те, що фактично Державною фінансовою інспекцією України було встановлено завдання збитків Державному підприємству обслуговування повітряного руху України шляхом завищення вартості робіт суд до уваги не приймає, як такі, що є доказово необґрунтованими. При цьому, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Проте, на теперішній час заявником не представлено до матеріалів справи жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення. При цьому, слід зауважити, що фактично шляхом підписання договору №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. та прийняття виконаних на підставі означеного правочину робіт за актами приймання-передачі форми КБ-2в позивач погоджувався з визначеною ціною, а у разі ж наявності у замовника певних зауважень щодо вартості робіт, останній міг представити підряднику відповідну претензію у порядку, визначеному укладеним між сторонами правочином, та відмовитись від підписання актів. Наведене виключає обставини неправомірної поведінки саме відповідача, оскільки всі дії щодо визначення ціни робіт за договором №7.1-483/2012 від 27.06.2012р. є результатом волевиявлення обох контрагентів.

При цьому, стосовно наявності у відповідача кредиторської заборгованості за договором №7.1-483/2012 від 27.06.2012р в сумі 2 928 416,19 грн., про яку вказано в акті звірки розрахунків між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Приватним акціонерного товариством «Інформаційні комп'ютерні системи», суд зазначає наступне.

За приписами ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суддя місцевого суду здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом (ст.23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Виходячи зі змісту ст.2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження на підставі поданих позовних заяв.

Пунктом 4 ч.1 ст.84 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що резолютивна частина рішення суду має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог.

Таким чином, господарський суд, маючи на меті захист прав, свобод та законних інтересів позивача на засадах верховенства права, не вправі змінювати заявлені позовні вимоги та визначати їх зміст іншим чином, ніж їх викладено в позовній заяві. Спір між сторонами вирішується в межах позовних вимог з урахуванням способу захисту, що обраний позивачем.

Статтею 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, в межах розгляду спору учасниками судового процесу відповідного клопотання не подавалось.

Тобто, у відповідності до положень господарського процесуального законодавства суд розглядає спір у межах позовних вимог, тобто виключно з визначених позивачем предмета та підстав позову. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, виходячи з того, що суд не може на власний розсуд змінювати позовні вимоги чи спонукати позивача до їх уточнення, а також враховуючи, що позивачем клопотань про вихід за межі позовних вимог на підставі приписів ст.83 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось, судом розглянуто позовні вимоги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи» про стягнення грошових коштів в сумі 48 719,30 грн. з визначених позивачем підстав, а саме завищення вартості виконаних робіт, що було встановлено актом №06-21/113 від 18.08.2014р. Державної фінансової інспекції України.

Таким чином, враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України та Конституційного суду України, з огляду на зміст заявлених позовних вимог та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи» про стягнення грошових коштів в сумі 48 719,30 грн., є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір за згідно з ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в повному обсязі у задоволенні позову Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, м.Бориспіль до Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи», м.Київ про стягнення грошових коштів в сумі 48 719,30 грн.

У судовому засіданні 24.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 25.06.2015р.

Суддя Любченко М.О.