ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа № 911/2189/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УМП Трейд", м. Київ

до 1) Дочірнього підприємства "Рітейл Іст", Київська обл., м. Ірпінь

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Берувісник майбутнього", м. Київ

про визнання договору недійсним

Суддя - Мальована Л.Я.

Представники:

позивач - Павлінський В.В.;

відповідач 1 - Максименко Л.О.;

відповідач 2 - Долбенко В.Р.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги № 31083 від 31.08.2014 року укладеного між ТОВ «УМП Трейд», ДП «Рітейл Іст» та ТОВ «Буревісник майбутнього» недійсним.

Позивач підтримав заявлені позовні вимоги, відповідачі проти позову заперечили посилаючись на те, що між сторонами спірного правочину було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов даного правочину, посилання позивача що у договорі відсутня ціна договору, то відповідачі зазначають, що договором передбачено відступлення права вимоги щодо обов'язку сплати заборгованості позивачем в частині, що залишалась не виконаною на момент укладення спірного договору.

За усним клопотанням сторін розгляд справи здійснювався за допомогою звукозаписувального комплексу "Оберіг" на CD-диск № б/н.

Відповідно до ст. 811 ГПК України на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

31.08.2014 року між ТОВ «УМП Трейд», ДП «Рітейл Іст» та ТОВ «Буревісник майбутнього» було укладено договір про відступлення права вимоги № 31083.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що сторонами не було досягнуто істотних умов договору, а також позивачу не зрозумілі обставини про які домовились сторони в частині предмету та ціни договору.

Відповідно до п. 1.1. договору первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором поставки № РІ025598 АГ від 28.05.2014 року, укладеним між Первісним кредитором та Дочірнім підприємством «Рітейл Іст».

Згідно з п. 1.2. договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, а саме сплати коштів за поставлений товар в сумі 101 465 грн. 20 коп. з ПДВ.

Відповідно до п. 2.1 Договору відступлення Первісний кредитор зобов'язується передати Новому кредитору по Акту прийому-передачі оригінали всіх документів, які засвідчують права, що передаються за цим Договором, а саме, але не обмежуючись: договір поставки від 28.05.2014р. №РІ 025598 (Основний договір), акт звірки взаєморозрахунків між Первісним кредитором та Боржником, реєстр документів, що підтверджують суму заборгованості, підписаний Первісним кредитором та Боржником (товарні, або товарно-транспортні накладні, акти прийому-передачі тощо) та інформацію, яка є важливою для здійснення прав за Основним договором, у термін до 31 серпня 2015 року.

Пунктом 4.1. встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, при прийнятті рішень про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, згідно зі статтею 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста).

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши доводи ТОВ «УМП Трейд» суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав, з якими закон пов'язує недійсність правочину на момент укладення між сторонами договору, а також суд вважає, що позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом, тому в позові слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована