КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 910/3498/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.04.2015

у справі №910/3498/15-г (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд", Київська обл., с. Шевченкове,

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока", Житомирська обл., с. Рихальське,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна", м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: Іліка Н.І. - представник (довіреність №266 від 24.10.2014);

від відповідача 1: Іщенко Д.С. - представник (довіреність №б/н від 09.09.2014);

від відповідача 2: Іщенко Д.С. - представник (довіреність №б/н від 09.09.2014),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» (надалі - ТОВ «БМБ Бленд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» (надалі - ТОВ «Рихальський завод сухого молока», відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Молочна країна» (надалі - ТОВ "Торговий дім "Молочна країна", відповідач 2) про визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 у справі №910/3498/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, вимоги апеляційної скарги ТОВ "БМБ Бленд" обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не враховано, що договір купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014 підпадає під визначення фінансової послуги факторингу, а тому ТОВ "Рихальський завод сухого молока" повинен мати ліцензію для здійснення даного виду діяльності, відсутність якої у останнього є підставою для визнання спірного договору недійсним на підставі частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2015 апеляційну скаргу у справі №910/3498/15-г прийнято до апеляційного провадження судовою колегією у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г., розгляд справи призначено на 22.06.2015.

Відповідач 1 скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

22.06.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока» (в тексті договору - новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Молочна країна» (в тексті договору - первісний кредитор) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги (надалі - договір), відповідно до умов якого первісний кредитор в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові до Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» (в тексті договору - боржник) за укладеним між первісним кредитором та боржником договором № 28 від 04.03.2013 (надалі - основний договір) та видатковими накладними № РН-0001554, № РН-0001575, № РН-0001619, № РН-0001657, № РН-0001690, № РН-0001692, № РН-0001715, № РН-0001740, № РН-0001764, № РН-0001765, № РН-0001809, № РН-0001821, № РН-0001849, № РН-0001897, № РН-0001906, № РН-0001931 (пункт 1.1. договору).

Пункт 1.2. договору передбачає, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за договором №28 в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, зокрема, але не виключно право вимоги від боржника сплатити 106 331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного договору товару, що поставлений за основним договором, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Згідно пункту 1.3. договору право вимоги за цим договором переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання цього договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору право вимоги за цим договором відступається за 106 331,00 грн.

Пунктом 4.1. договору визначено, що первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору оригінали документів, що підтверджують право вимоги до боржника протягом трьох робочих днів з моменту підписання цього договору.

Згідно пункту 4.2. договору первісний кредитор зобов'язаний шляхом відправки цінного листа з описом вкладення повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором новому кредитору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6.1. договору).

На виконання умов договору відповідачем 2 передано відповідачеві 1 договір та видаткові накладні, на підставі яких було здійснено передачу права вимоги, що підтверджується актом приймання-передавання оригіналів документів від 05.11.2014, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками юридичних осіб (а.с.14).

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «БМБ Бленд» посилалося на невідповідність договору вимогам частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що оскільки ТОВ «ТД «Молочна країна» передав ТОВ «Рихальський завод сухого молока» право вимоги боргу до позивача за договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням договору, а натомість отримав грошові кошти, то даний договір є договором факторингу, а не купівлі-продажу права вимоги, а тому ТОВ «Рихальський завод сухого молока» повинен мати ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Частина 1 статті 1077 ЦК України передбачає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Пунктом 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» від 06.02.2014 № 352 встановлено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

- фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

- набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення;

- отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Платою відповідача 2 за одержані грошові кошти, як стверджує позивач, було відступлення права вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, а тому відносини, що виникли між відповідачем 1 та відповідачем 2 за правовою природою є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги, як це встановлено сторонами у договорі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно частини 1 статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 3 статті 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" від 01.06.2000 №1775-ІІІ надання фінансових послуг підлягаює ліцензуванню.

Частинами 1, 2 статті 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", які визначають сферу його дії, встановлено, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг.

Згідно пункту 5 статті 1 Закону фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є обмеженою не поширюється на юридичних осіб, які за своїм статусом не є фінансовими установами.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 26.12.2011 № 6-85цс11.

Також, згідно положень статті 1077 Цивільного кодексу України договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Суд першої інтанції, надавши правову оцінку доводам сторін і наявним у справі доказам, дослідивши зміст спірного договору та його правову природу, дійшов правильного висновку щодо відсутності в останньому істотних ознак договору факторингу.

За змістом статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), який вчиняється у такій самій формі, що й основний правочин.

Згідно з частиною 3 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру; до таких правовідносин застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено законодавством.

В преамбулі договору купівлі-продажу права вимоги зазначено, що сторони укладають договір на підставі статей 512-519, частини 3 статті 656 Цивільного кодексу України, тобто керуються нормами, які регулюють відносини в сфері заміни кредитора у зобов'язанні.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Таким чином, якщо відступлення права вимоги має оплатний характер то до даного договору застосовуються положення Цивільного кодексу України про купівлю-продаж.

Договір купівлі-продажу права вимоги має оплатний характер, про що вказано у пункті 2.1. даного договору.

Відтак, договір від 05.11.2014 не є договором факторингу, оскільки не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору, а встановлює право нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу, тому не підпадає під дію Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з тим, в силу частини 3 статті 656 Цивільного кодексу України, якими визначено диспозитивні норми щодо предмета договору купівлі-продажу, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, наведена норма законодавства визначає право вимоги як товар, який може бути продано за договором купівлі-продажу.

Вищезазначена обставина була встановлена в постанові Вищого господарського суду від 14.05.2015 у справі № 911/5085/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рихальський завод сухого молока до Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Бленд» про стягнення 132 511,08 грн.

Згідно частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору купівлі-продажу та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2014 у справі №910/3498/15-г прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «БМБ Бленд» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „БМБ Бленд" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 у справі №910/3498/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 у справі №910/3498/15-г залишити без змін.

3. Матеріали №910/3498/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук