ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.06.2015 Справа № 907/401/15

Розглянувши матеріали

За позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк", м. Львів

До відповідача ТОВ «Орлекс» м.Виноградів

Про стягнення заборгованості на суму4401143,44 грн. (174550,31 доларів США) за кредитним договором від17.03.2006р.

Головуючий Суддя О. С. Йосипчук

За участю представників сторін:

Від позивача - Михайлинин В.М. - представник

Від відповідача - Лосяков Г.О. - представник, Бортко Ю.А. - керівник

СУТЬ СПОРУ: Публічним акціонерним товариством «ВіЕс банк» м.Львів заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлекс», м.Виноградів про стягнення заборгованості на суму 174550,31 доларів США за кредитним договором №КР22120 від 17.03.2006р., що станом на день звернення із позовом становить 4103589,12 грн..

Представник позивача просить задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги викладеними в позовній заяві доводами та доданими до матеріалів справи документальними доказами, зокрема стверджує, що відповідач своєчасно не виконав умови кредитного договору №КР22120 від 13.03.2006р. (із додатками), який був укладений між сторонами, та не повернув у строк, вказаний у договорі кредит і відсотки за його використання, внаслідок чого утворився борг на загальну суму 174550,31 доларів США (4103589,12 грн.), з якої основний борг за кредитним договором складає суму 115733,77 доларів США (2720842,14грн.) та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 58816,54 доларів США (1382746,98 грн.).

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у своїх письмових поясненнях. Зокрема стверджує про недоведеність позивачем факту наявності боргу, відсутність заборгованості за спірним кредитним договором та про необхідність у спірній ситуації застосування наслідків сплину позовної давності.

У попередніх засіданнях суду за клопотанням відповідача, в порядку ст.77 ГПК України, оголошувались перерви для надання йому можливості доповнити власні заперечення та подати контррозрахунки, провести звірку взаєморозрахунків та для можливості безпосереднього врегулювання спору.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Суд встановив:

Із матеріалів справи вбачається, що 17.03.2006р. між Публічним акціонерним товариством комерційним банком „ВіЕс банк» м.Львів (якмий є правонаступником ПАТ «Фольсбанк») (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Орлекс", м. Ужгород (відповідачем) був укладений кредитний договір №КР22120, на підставі якого відповідачу було відкрито мультивалютну кредитну лінію на суму 60 000 Євро, строком на три роки до 16.03.2009р. Таким чином, відповідач, будучи кредитоотримувачем, отримав право користування коштами позивача у різній валюті в обсягах, що еквівалентний 60 000 Євро та за плату у розмірах 13 відстоків за користування кредитом у валюті -євро, 20 відсотків за користування кредитом у валюті - гривня, 14 відсотків за користуванням кредитом у валюті - долар США.

У послідуючому, 21.01.2008р. розмір кредитної лінії, відкритої на підставі кредитного договору №КР22120, сторонами договору було збільшено до суми 110 000 Євро, а термін погашення кредиту - продовжено до 16.03.2011р. у порядку, встановленому додатком №28 від 21.01.2008р. Наведені вище збільшення обсягу кредитної лінії та продовження строку повернення кредиту сторони спору оформили Додатком №27 від 21.01.2008р., що став невід'ємною частиною кредитного договору №КР2210 від 17.03.2006р.

Як вбачається із матеріалів справи, надання відповідачу коштів у кредит по кредитній лінії, відкритій згідно кредитного договору КР22120, в обсязі, що еквівалентний 110 000 євро, здійснювався позивачем на підставі окремо оформлених додатків, де прописувалась сума траншу, валюта траншу та відсоток плати за користування коштами банку, що підтверджено розрахунковими документами, що надані позивачем і не заперечується відповідачем.

Згідно із поданим позивачем розрахунком боргу, відповідач не повернув вчасно отримані у кредит кошти у валюті - долар США та у сумі 115733,77 доларів США (2720842,14грн.). На цей залишок заборгованості позивач нарахував відсотки за користування кредитом у сумі 58816,54 доларів США (1382746,98 грн.) із розрахунку 11 відсотків річних. Конвертацію здійснено по курсу НБУ станом на 03.04.2015р. Наведені вище рахунки ґрунтуються на додатках до кредитного договору №КР22120, за якими надавались кошти у кредит та меморіальних ордерах банку і розрахункових документах відповідача, якими підтверджено використання їх позичальником.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач посилається на те, що зобов'язання за кредитним договором №КР22120 ним виконано не у повному обсязі, однак йому є незрозумілим, яка саме заборгованість існує на сьогоднішній день (абз.5,6 Відзиву від 05.05.2015р.), Відзив також містить посилання на нелегітимність додатків №27 від 20.12.2007р. Далі, відповідачем наводяться заперечення, згідно з якими кошти у кредит в сумі 15463 доларів США (Додаток №27 від 20.12.2007р.) ним отримано не було, а у розрахунку банку, ці кошти надані та погашені боржником. Таким висновок відповідач робить виходячи з того, що два різні додатки не можуть існувати з однаковим номером.

Разом з тим, судовим розглядом справи встановлено, що сторонами кредитного договору №КР22120 20 грудня 2007 року було укладено додаток №27, згідно з яким відповідачу надається транш у сумі 15463 доларів США з терміном погашення 19.12.2008р. шляхом скерування коштів на обумовлені рахунки контрагентів. Факт надання означеного кредиту підтверджено меморіальним ордером №22120 від 20.12.2007р., копія якого додана до матеріалів справи. Інший додаток №27 було складено сторонами договору №КР22120 21 січня 2008р. і в ньому йдеться про збільшення кредитної лінії.

Таким чином, додатки до кредитного договору під однаковим №27 були складені сторонами у різні строки, регулюють різні умови кредитування, є реальними і фактично виконаними, і, таким чином, спростовують аргумент заперечення.

Так само, матеріалами справи спростовуються заперечення відповідача з приводу того, що позивач не надав пояснень щодо порядку надання та погашення кредитних коштів за додатками №№18,17,27,38,15.

Судом з'ясовано, що згідно п.3.8. Додаткової угоди №40 від 22.01.2009р. сторони домовились про те, що щомісячно, станом на перший робочий день кожного місяця банк здійснює розрахунок сумарної заборгованості позичальника за курсами НБУ для відповідних валют, порівнює їх із діючим лімітом для відповідного періоду та визначає наявність або відсутність простроченої заборгованості позивальника (відповідача у справі). У разі, коли сумарна заборгованість позичальника перевищує діючий ліміт кредитної лінії, банк переносить частину заборгованості позичальника, що дорівнює сумі перевищення, на рахунок простроченого кредиту. Перенесення траншів на рахунки прострочення здійснюється банком послідовно, починаючи з траншу з найближчим кінцевим терміном погашення. Зазначена сума підлягає негайному погашенню не зважаючи на зміну курсів НБУ для відповідних валют у наступні дні. Водночас, п.3.6. кредитного договору №КР22120 сторонами погоджено регламент/черговість погашення заборгованості за кредитним договором. Саме означений вище алгоритм розрахунку погашення кредиту і було застосовано позивачем у правовідносинах із відповідачем.

Водночас, як видно із розрахунку позивача, він, вимагаючи стягнути борг, у своїх розрахунках боргу, зменшив для відповідача кредитну ставку із 14 відсотків річних до 11 відсотків річних самостійно.

Таким чином, заперечення відповідача, що в основному ґрунтуються на припущення, не можуть слугувати обґрунтованими та належними доказами у справі. Розглядаючи спір по суті, суд прийняв до увагу і відмову відповідача від проведення взаємозвірки, надання обґрунтованого та документально підтвердженого контррозрахунку а також і від детального аналізу поданого позивачем розрахунку суми позову під час судових засідань.

Отже, наявність у відповідача зазначеної суми боргу перед позивачем підтверджується матеріалами справи, зокрема поданим позивачем підтвердженим розрахунком заборгованості по кредитному договору №КР22120.

Нормою ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із абзацом 1 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, в строк та в порядку, що встановлені договором.

Нормами ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З метою зняти із себе відповідальність за невиконання зобов'язань за кредитним договором №22120, відповідач заявив суду про застосування у спірній ситуації ст.257 та п.4 ст.267 ЦК України, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що перебіг позовної давності розпочався 28.09.2010р. (абз.7 заяви від 05.05.2015р.), і, відповідно, сплинув до дня звернення позивача із позовом. Доповнюючи своє клопотання про застосування у спірній ситуації наслідків сплину позовної давності, відповідач зіслався та те, що строк позовної давності давності повинен обчислюватись по строку погашення кожного траншу індивідуально. Крім того, на його думку, звернення про стягнення боргу за кредитним договором №КР22120 не із боржника а із майнового поручителя не перериває перебіг строку позовної давності по основному зобов'язанню боржника - відповідача у справі, позаяк майновий поручитель зобов'язань відповідача гр..Боротко Ю.А. не є поручителем і на нього не поширюються правила ст.ст.553-559 ЦК України.

Разом з тим, як видно із матеріалів справи, відповідно до Додатку №27 від 21.01.2008р., термін повернення коштів, отриманих по кредитній лінії за кредитним договором №КР22120 завершується 16.03.2011р.

Відповідно до п.3.7. кредитного договору №КР22120, повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом, погашення іншої заборгованості можу здійснюватись поручителем, майновим поручителем, гарантом та будь-якою іншою особою.

Забезпечення виконання кредитних зобов'язань відповідача здійснено у вигляді майнової поруки на підставі Іпотечного договору від 23.03.2006р. (із додатками), де гр.Боротко Юрій Андрійович зобов'язався у випадку виникнення простроченої заборгованості позивач вправі звернути стягнення цієї заборгованості на предмет іпотеки. Згідно із додатками до цієї угоди, термін дії забезпечення продовжено до 16.03.2011р.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель (позивач у справі) має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. При цьому, згідно ст.11 цього ж закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Солідарні зобов'язання виникають і у випадки, коли це обумовлене договором (ст.541 ЦК України).

Відповідно до ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, передбаченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Гр.Боротко Ю.А. є майновим поручителем виконання зобов'язання що виникли у відповідача за кредитним договором. Тому на нього поширюються дія Закону України «Про іпотеку» та правила ст.589 ЦК України. Внаслідок прострочення, наведені вище норми права породжують у іпотекодавця обов'язки по відношенню до кредитора (позивач у справі).

Як видно із матеріалів справи, позивач домагається виконання боржниками грошового зобов'язання, яке по своїй природі є неподільним предметом зобов'язання у спірній ситуації (як боржник, так і майновий поручитель відповідають, хоча є в різних обсягах, але за виконання зобов'язання в цілому, неподільно). Неподільність боргу і є правовою підставою для солідарної відповідальності обох суб'єктів зобов'язання в рівній мірі, як боржника так і майнового поручителя.

За змістом ст.543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, поки їх обов'язок не буде виконаний.

І, оскільки, у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників разом так і від будь-якого з них окремо (ст.543 ЦК України), зобов'язанами особами у спірній ситуації є як боржник (відповідач у справі) так і іпотековавець, до якого пред'явлено позов в Ужгородському міськрайонному суді.

Таким чином, аналіз наведених вище норм права у сукупності породжує висновок про те, що у спірній ситуації, у разі невиконання боржником основного зобов'язання, кредитор має право вимагати виконання зобов'язання, як від боржника, так і від майнового поручителя (іпотекодавця) в однаковому неподільному зобов'язанні. За таких обставин, як боржник, так і поручитель по відношенню, як до кредитора (як суб'єкта права), так і до об'єкта зобов'язання є рівноцінними суб'єктами зобов'язання. Обов'язок поручителя прямо пов'язаний із несенням відповідальності за боржника.

З огляду на викладене, заперечення відповідача з приводу неможливості застосування у спірній ситуації положення ст.264 ЦК України через відсутність підстав для застосування положень ст.ст.553-559 ЦК України судом не приймаються.

Окремо слід зауважити, що висновки Постанови ВСУ №109 від 17.09.2014р., щодо відмінностей характеру правовідносин застави та поруки на які посилається відповідач, зроблено у контексті до наслідків у зобов'язальних відносинах, де виділяються правова суть обсягу зобов'язання заставодавця та поручителя (ст.11 Закону України «Про іпотеку»). В той же час, предметом судового дослідження у цій справі є не обсяг зобов'язань солідарних боржників, а, власне, сам правовий статус ( як юридичне явище) боржника, як суб'єкта зобов'язання, що породжується обставинами, передбаченими ст.ст.11, 509 ЦК України. Будучи зобов'язаною особою, відповідно правил Закону України «Про іпотеку», ст.ст.541, 589 ЦК України, гр..Боротко Ю.А. є боржником де кредитором є позивач у справі, а зобов'язання є неподільним і виникло із кредитного договору №КР22120, як і у відносинах із відповідачем.

На підставі факту прострочення зобов'язання за кредитним договором №КР22120, позивачем заявлено позов по майнового поручителя (гр..Боротко Ю.А.). Ухвалою міськрайонного суду від 13.06.2011р. було відкрито позовне провадження у справі №2-4557/11 за позовом ПАТ «ВіЕс банк» до Боротко А.Ю. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.06.2012р. провадження у цій же справі було зупинено. Згідно довідки Ужгородського міськрайонного суду від 16.01.2015р. справа №2-4557/11 перебуває на розгляді у судді Ужгородського міськрайонного суду Бенці К.К. При цьому провадження у цій справі не поновлено.

Відповідно до ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення до одного із кількох боржників. При цьому, перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, у спірній ситуації має місце застосування ст.264 ЦК України, яка виключає у спірній ситуації застосування ст.257 та п.4 ст.267 ЦК України.

За таких обставин, клопотання відповідача про застосування наслідків сплину позовної давності по вимозі позивача не може бути задоволене через відсутність самої події - сплину позовної давності, як юридичного факту, правовим наслідком якого є підставна відмова у задоволенні майнових вимог позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлекс» (м.Виноградів, вул..Північна, 25 код 33129856) на користь публічного акціонерного товариства «ВіЕс банк» м.Львів, вул..Грабовського, 11 код 19358632) суму 4401153,44 грн. (174550,31 долар США) та суму 73080 грн. витрат по сплату судового збору.

Наказ видати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.06.2015р.

Суддя Йосипчук О. С.