ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015 р. Справа № 914/1225/15

За позовом:Підприємства «Міський базар» Явірського споживчого товариства, м. Турка;
до відповідача:Турківської міської ради Львівської області, м. Турка;
про:визнання недійсним рішення Турківської міської ради Львівської області №2589 від 26.02.2015р. «Про укладення договорів про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди» Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Фартушок Н.Б.
Представники сторін:
від позивача:Васьків О.Ю. - представник (довіреність №14 від 24.04.2015р.); Ребій Г.В. - директор
від відповідача:Федчишак О.В. - в.о. міського голови; Шубіна І.О. - представник (довіреність №820 від 12.06.2015р.).

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

15.04.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Підприємства «Міський базар» Явірського споживчого товариства (надалі - Позивач) до Турківської міської ради Львівської області (надалі - відповідач) про визнання недійсним рішення Турківської міської ради №2589 від 26.02.2015р. «Про укладення договорів про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди».

Ухвалою суду від 16.04.2015р. порушено провадження у справі і розгляд справи призначено (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 22.04.2015р.) на 14.05.2015р.

В судовому засіданні 14.05.2015р. оголошено перерву до 15.06.2015р.

Представники позивача в судове засідання 15.06.2015р. з'явилися, позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити повністю, з підстав зазначених в позовній заяві.

В засіданні наголосили, що 26.02.2015р. відповідачем прийняте оскаржуване рішення, яке є протиправним, оскільки ним порушено права позивача на користування земельною ділянкою площею 1263 кв.м. для обслуговування міського ринку за адресою: м. Турка, м-н Шевченка, 6. Вказану земельну ділянку він використовує згідно Договору про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди №5 від 04.02.2014р. Як зазначили представники, відповідач належним чином не повідомив позивача про розгляд на сесії питання щодо земельної ділянки, яка була йому надана для обслуговування міського ринку, а також ним не було направлено листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору з позивачем на новий термін. Відтак, Договір від 04.02.2014р. позивач вважає поновленим на один рік на підставі ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі».

Представники відповідача в судове засідання 15.06.2015р. з'явилися, проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні.

В засіданні зазначили, що оскаржуваним рішенням жодних прав позивача не було порушено, оскільки він не є користувачем земельної ділянки за адресою: м. Турка, м-н Шевченка, 6, так як Договір від 04.02.2014р. закінчився 04.02.2015р. Позивач у позовній заяві не визначає жодної норми чинного законодавства України, якою порушено його право як землекористувача, яке закінчилося 04.02.2015р. Застосування положень ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» є неправомірним, оскільки вона регулює питання оренди землі, а не оплати за неї. Водночас, договір оренди земельної ділянки відповідно до ЗУ «Про оренду землі» між Турківською міською радою та підприємством «Міський базар» ніколи не укладався.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.02.2014р. між позивачем (за Договором - Землекористувач) та відповідачем (за Договором - Землевласник) укладено Договір про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди №5 (далі - Договір) відповідно до п.1.1 та п.1.2 котрого відповідач на підставі рішення №2002 від 28.01.2014р. надає, а позивач приймає в короткострокове користування земельну ділянку площею 1263 кв.м. і зобов'язується проводити своєчасну оплату за використання даної ділянки. Земельна ділянка надається на умовах оренди для обслуговування міського ринку за адресою: м. Турка, майдан Шевченка, 6.

Згідно п.2.1 та п.2.3 Договору його укладено сторонами терміном на 1 (один) рік. По закінченні терміну дії Договору землекористувач має переважне право на поновлення договору на новий термін, якщо сторонами не заявлено інших вимог.

26.02.2015р. відповідачем прийнято рішення №2589 «Про укладення договорів про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди», згідно якого міська рада вирішила укласти з 01.01.2015р. по 31.03.2015р. договір про оплату за використання земельної ділянки площею 0,14 га. по майдану Шевченка (міський ринок) в м. Турка (п.1); укласти з 01.01.2015р. по 31.03.2015р. договір про оплату за використання земельної ділянки площею 0,67 га. по вул. Міцкевича (територія ринок) в м. Турка (п.2); укласти з 01.04.2015р. по 01.01.2016р. договір про оплату за використання земельної ділянки площею 0,14 га. по майдану Шевченка (міський ринок) та земельної ділянки площею 0,67 га. по вул. Міцкевича (територія ринок) з КП «Турківське житлово-комунальне управління» (п.3).

Як вбачається з позовної заяви, на думку позивача, вказане рішення порушує його права як користувача земельною ділянкою на підставі Договору від 04.02.2014р., оскільки відповідач належним чином не повідомив його про розгляд на сесії питання щодо земельної ділянки, яка була йому надана для обслуговування міського ринку, а також ним не було направлено листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору з позивачем на новий термін. Відтак, вказаний Договір позивач вважає поновленим на один рік на підставі ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі».

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначається, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Крім цього, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу (абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ №18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі про охоронюваний законом інтерес).

При цьому такий законний інтерес, особа, яка звертається до суду повинна довести, в силу приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України належними та допустимими доказами. Недоведеність позивачем такого інтересу має наслідком те, що його не можна вважати законним, відтак в позивача відсутнє право звертатися за його захистом до суду.

Таким чином, суд зазначає, що перед тим як здійснювати аналіз правомірності та законності оскаржуваної ухвали, в першу чергу слід з'ясувати чи порушуються прийняттям цієї ухвали права та інтереси позивача у справі. За відсутності порушень таких прав та інтересів, немає правових підстав для задоволення позову і доцільності у подальшому здійсненні аналізу правомірності та законності цих документів теж не має.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи порушення своїх прав, позивач покликається на Договір про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди №5 від 04.02.2014р., який було укладено строком до 04.02.2015р.

Проаналізувавши умови вказаного Договору суд зазначає, що за своїм правовим характером даний Договір являється договором про оренду земельної ділянки.

За приписами ст. 93 ЗК України (в редакції, яка існувала на момент укладення договору) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, не зважаючи на факт укладення Договору від 04.02.2014р., позивач не являвся користувачем (орендарем) земельної ділянки в розумінні положень Земельного кодексу України, оскільки його право оренди не було зареєстроване відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи зазначене та беручи до уваги положення ст. 152 ЗК України, позивач, як особа, яка не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки, не може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Більше того, проаналізувавши Договір про оплату за використання земельної ділянки на умовах оренди №5 від 04.02.2014р. вбачається, що цей договір суперечить положенням ст.ст. 122, 123, 124 ЗК України, оскільки такий укладено без виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки, яка надавалася в оренду. Відтак договір який суперечить законодавству не може породжувати в його сторін охоронювані законом (законні) інтереси, які б підлягали захисту судом.

Не заслуговують на увагу також і доводи позивача про те, що Договір від 04.01.2014р. поновився на один рік на підставі ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі», оскільки згідно цієї статті необхідною умовою для поновлення договорів є факт направлення орендарем земельної ділянки листа-повідомлення про поновлення договору оренди та проекту додаткової угоди не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі та факт відсутності заперечень орендодавця щодо такого поновлення протягом одного місяця після закінчення строку договору. Разом з тим, як зазначив позивач в заяві від 14.05.2014р. листа-повідомлення про поновлення договору оренди ним не направлялося. Відтак, суд погоджується з доводами відповідача, що укладений між сторонами Договір припинив свою дію ще 04.02.2015р. до моменту прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки під час судового розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами порушення свого суб'єктивного права оскаржуваним рішенням відповідача, відтак, відсутні правові підстави для захисту цього права в судовому порядку та задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 22.06.2015р.

Суддя Крупник Р.В.