РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015Справа №910/9472/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус»
до про Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» стягнення заборгованості в розмірі 1 115 994 грн. 87 коп.
Представники:

від Позивача: Паламарчук О.М. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Смірнова Н.М. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробонус» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості в розмірі 1 115 994 грн. 87 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 30.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробонус» (Постачальник) та Державним підприємством «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» (Покупець) було укладено Договір поставки №3053, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця насіння та/або засоби захисту рослин та/або мікродобрива (товар), а Покупець зобов'язується прийняти й оплатити товар на умовах визначених даним договором. Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" 1 296 227 грн. 97 коп. основної заборгованості з урахуванням курсової різниці, 51 217 грн. 16 коп. пені, 12 522 грн. 71 коп. 3% річних, 160 750 грн. 48 коп. штрафу, 143 067 грн. 92 коп. відсотків за користування товарним кредитом. Як зазначає Позивач, станом на 12.03.2015 року вказане рішення Суду Відповідачем не виконано, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» курсову різницю в розмірі 824 607 грн. 11 коп., 3% річних у розмірі 22 130 грн. 71 коп., відсотки за користування товарним кредитом в розмірі 269 257 грн. 05 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9472/15-г, судове засідання призначено на 29.04.2015 р.

28.04.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 15.04.2015 року.

29.04.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

29.04.2015 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 15.04.2015 року не виконав.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження погашення заборгованості за рішенням суду від 03.07.2014 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.04.2015 р. відкладено розгляд справи на 28.05.2015 р., у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотання про відкладення розгляду справи.

28.05.2015 року в судове засідання з'явились представники сторін. В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, якими заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 15.04.2015 року не виконав.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- надати письмові пояснення щодо того, за який період рішенням Господарського суду міста Києва від 03.07.2015 року у справі №910/7416/14 стягнуто курсову різницю, пеню, 3% річних та відсотків за користування товарним кредитом;

- письмові пояснення щодо того, чи закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/7416/14 виданого Господарським судом міста Києва 12.09.2014 року;

- надати докази на підтвердження здійснення часткової оплати Державним підприємством "Конярство України" в особі відокремленого підрозділу Філія "Деркульський кінний завод №63" Державного підприємства "Конярство України" після набранням рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/7416/14 від 03.07.2014 законної сили;

- надати письмові пояснення щодо здійснення нарахування 3% річних плати за користування товарним кредитом саме з 12.04.2014 року;

- надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо того, яким чином відбувалось перерахування коштів: стягненням виконавчою службою, яка самостійно розподіляла кошти або Відповідачем безпосередньо Позивачу, які розподілялись відповідно до ст. 534 ЦК України, без врахування призначення платежу;

- надати інформацію щодо того, чи закрито виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/7416/14, виданого Господарським судом міста Києва.

2) Відповідача надати платіжні доручення на підтвердження здійснення оплати.

3) Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо стану виконання наказу №910/7416/14, виданого 12.09.2014 року Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2015 року відкладено розгляд справи на 10.06.2015 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

09.06.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

10.06.2015 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник позивача та Державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві вимоги ухвали суду від 28.05.2015 року не виконали.

В судовому засіданні представники сторін надали додаткові пояснення по суті спору. Крім того, представник позивача надав додаткові письмові пояснення, в яких міститься довідка банку від 20.11.2014 року про сплату 100 000,00 грн. згідно рахунку 1559 від 29.05.2013 року за насіння кукурудзи.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати розрахунок позовних вимог з урахуванням проплати Відповідачем 100 000,00 грн. згідно рахунку 1559 від 29.05.2013 року.

Крім того, представник позивача в судовому засіданні подав клопотання про продовження строків розгляду справи на 15 днів.

Суд відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2015 р. продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 24.06.2015 р., у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про продовження строків розгляду спору.

16.06.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по суті позову.

24.06.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві надійшли письмові пояснення по суті позову, в яких зазначено, що грошові кошти на депозитний рахунок відділу не надходили, виконавче провадження не завершене.

В судовому засіданні 24 червня 2015 року представник Позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав позовні вимоги та доводи позовної заяви. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 24 червня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

30.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробонус» (Постачальник) та Державним підприємством «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» (Покупець) було укладено Договір поставки №3053, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця насіння та/або засоби захисту рослин та/або мікродобрива (товар), а Покупець зобов'язується прийняти й оплатити товар на умовах визначених даним договором.

Відповідно до п. 5.3. договору на момент виставлення відповідного рахунку-фактури сума вартості товару визначається постачальником за курсом продажу долара США (євро) до гривні згідно даних Української міжбанківської валютної біржі + 1,0% до цього курсу.

Згідно з п.5.3.2 Договору в тому випадку, коли курс продажу долара США (євро) згідно даних УМВБ+1,0% до цього курсу на дату оплати товару вищий, ніж курс долара США (євро) на день виставлення рахунку-фактури, для визначення суми, яка підлягає до сплати, сторони використовують формулу: С2=С1*К2/К1, де:

С2-сума платежу в гривнях, що визначається на дату оплати товару,

С1-вартість товару в гривнях відповідно до відповідного рахунку-фактури,

К1-курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату виставлення рахунку-фактури + 1,0% до цього курсу,

К2- курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату оплати товару + 1,0 % до цього курсу.

Покупець зобов'язаний сплатити постачальнику проіндексовану суму відповідного платежу згідно умов договору.

Пунктом 5.8. договору встановлено, що в разі поставки товару до повної оплати покупець зобов'язується сплатити відсотки за користування товарним кредитом.

Початком нарахування відсотків за користування товарним кредитом вважається: - наступний день за днем кінцевої дати сплати вартості товару зазначеної у відповідній специфікації до договору або - наступний день за днем поставки неоплаченого покупцем товару (в разі поставки на умовах попередньої оплати) (п. 5.8.2. договору).

Плата за використання товарного кредиту становить 0,1 % від вартості поставленого та неоплаченого товару за кожен календарний день користування, починаючи з дати, визначеної в п. 5.8.2. до дня оплати товару в повному обсязі (п.5.8.3. договору).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" 1 296 227 грн. 97 коп. основної заборгованості з урахуванням курсової різниці, 51 217 грн. 16 коп. пені, 12 522 грн. 71 коп. 3% річних, 160 750 грн. 48 коп. штрафу, 143 067 грн. 92 коп. відсотків за користування товарним кредитом.

На виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 12.09.2014 року видано Наказ про примусове виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києва від 10.10.2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/7416/14 виданого 12.09.2014 року Господарським судом м. Києва про стягнення з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" боргу в розмірі 1 697 061 грн. 96 коп., надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що станом на 12.03.2015 року вказане рішення Суду Відповідачем не виконано, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» курсову різницю в розмірі 824 607 грн. 11 коп., 3% річних у розмірі 22 130 грн. 71 коп., відсотки за користування товарним кредитом в розмірі 269 257 грн. 05 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору поставки №3053 від 30.05.2013 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Конярство України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробонус" 1 296 227 грн. 97 коп. основної заборгованості з урахуванням курсової різниці, 51 217 грн. 16 коп. пені, 12 522 грн. 71 коп. 3% річних, 160 750 грн. 48 коп. штрафу, 143 067 грн. 92 коп. відсотків за користування товарним кредитом.

Судом встановлено, що Відповідачем після набрання рішенням Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 законної сили були сплачені грошові кошти 20.11.2014 року в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та 31.03.2015 року в розмірі 200 000 грн. 00 коп., що підтверджується виписками по рахунку Позивача.

Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

В той же час, відповідно до п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 N 22, та п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що на час розгляду вказаної справи Державним підприємством "Конярство України" не надано суду належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Агробонус» на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 в частині стягнення заборгованості в розмірі 803 752 грн. 39 коп. з урахуванням приписів статті 534 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з письмових пояснень Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві на виконання наказу №910/7416/14 від 12.09.2014 року грошові кошти на депозитний рахунок відділу не надходили, виконавче провадження не завершене.

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.07.2014р. у справі № 910/7416/14, яке набрало законної сили, було встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором поставки №3053 від 30.05.2013 року та факт наявності боргу Відповідача перед Позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором поставки №3053 від 30.05.2013 року становила суму у розмірі 803 752 грн. 39 коп., що є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним свого грошового зобов»язання.

При цьому Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань»).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 12.04.2014 р. по 12.03.2015 р. у розмірі 22 130 грн. 71 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати за Договором поставки №3053 від 30.05.2013 року за загальний період прострочки з 12.04.2014 р. по 12.03.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 22 130 грн. 71 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 12.04.2014 року по 12.03.2015 року.

Крім того, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача курсову різницю в розмірі 824 607 грн. 11 коп.

Відповідно до п. 5.3. договору на момент виставлення відповідного рахунку-фактури сума вартості товару визначається постачальником за курсом продажу долара США (євро) до гривні згідно даних Української міжбанківської валютної біржі + 1,0% до цього курсу.

Згідно з п.5.3.2 Договору в тому випадку, коли курс продажу долара США (євро) згідно даних УМВБ+1,0% до цього курсу на дату оплати товару вищий, ніж курс долара США (євро) на день виставлення рахунку-фактури, для визначення суми, яка підлягає до сплати, сторони використовують формулу: С2=С1*К2/К1, де:

С2-сума платежу в гривнях, що визначається на дату оплати товару,

С1-вартість товару в гривнях відповідно до відповідного рахунку-фактури,

К1-курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату виставлення рахунку-фактури + 1,0% до цього курсу,

К2- курс продажу долара США (євро) за даними УМВБ на дату оплати товару + 1,0 % до цього курсу.

Покупець зобов'язаний сплатити постачальнику проіндексовану суму відповідного платежу згідно умов договору.

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком перерахунку однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах, що виникає в зв'язку із знеціненням грошових коштів. Втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів. Фактично сума, що виникає в зв'язку з курсовою різницею, і є інфляційними втратами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2009 року по справі №15/351-08.

Суд, перевіривши розрахунок курсової різниці, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача курсової різниці в розмірі 824 607 грн. 11 коп. підлягають задоволенню, у зв»язку зі зміною офіційного курсу Національного банку України гривні по відношенню до долару США на міжбанківському ринку.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь відсотки за користування товарним кредитом за період з 12.04.2014 р. по 12.03.2015 р. в розмірі 269 257 грн. 05 коп.

Згідно зі ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання продавцем обов'язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (п.п. 6.1., 6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р.).

Плата за використання товарного кредиту становить 0,1 % від вартості поставленого та неоплаченого товару за кожен календарний день користування, починаючи з дати, визначеної в п. 5.8.2 до дня оплати товару в повному обсязі (п.5.8.3. Договору).

Як встановлено Судом, на час розгляду вказаної справи Державним підприємством "Конярство України" не надано суду належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Агробонус» на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03.07.2014 року по справі №910/7416/14 в частині стягнення заборгованості в розмірі 803 752 грн. 39 коп., а тому нарахування плати за використання товарного кредиту є обґрунтованим.

Суд, перевіривши розрахунок плати за використання товарного кредиту, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 12.04.2014 року по 12.03.2015 року вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає плата за використання товарного кредиту в розмірі 269 257 грн. 05 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 12.04.2014 року по 12.03.2015 року.

Що стосується Клопотання Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі п.3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами статті 233 Господарського кодексу України, якщо штрафні санкції, що підлягають сплаті дуже великі у порівнянні зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). (п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року)

Суд, з огляду на матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні Клопотання Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки Позивачем не заявлено до стягнення неустойки (штрафу, пені), яка може бути зменшена на підставі п.3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, з Державного підприємства «Конярство України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 22 130 грн. 71 коп., плата за використання товарного кредиту в розмірі 269 257 грн. 05 коп. та курсова різниця в розмірі 824 607 грн. 11 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Конярство України» (01001, м.Київ, ВУЛИЦЯ Б.ГРІНЧЕНКА, будинок 1, Ідентифікаційний код юридичної особи 37404165) в особі відокремленого підрозділу Філія «Деркульський кінний завод №63» Державного підприємства «Конярство України» (92833, Луганська область, Біловодський район, с. Новодеркул, Ідентифікаційний код юридичної особи 38570217) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус» (08296, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Ворзель, ВУЛИЦЯ КРУПСЬКОЇ, будинок 18, Ідентифікаційний код юридичної особи 36426339) 3% річних у розмірі 22 130 (двадцять дві тисячі сто тридцять) грн. 71 (сімдесят одна) коп., плату за використання товарного кредиту в розмірі 269 257 (двісті шістдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят сім) грн. 05 (п'ять) коп., курсову різницю в розмірі 824 607 (вісімсот двадцять чотири тисячі шістсот сім) грн. 11 (одинадцять) коп. та судовий збір у розмірі 22 319 (двадцять дві тисячі триста дев'ятнадцять) грн. 90 (дев'яносто) коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26 червня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин