ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Справа № 922/110/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Божок В.С.,
суддівСибіги О.М., Фролової Г.М.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПриватного акціонерного товариства "Харківський експериментальний ремонтно-механічного завод", м. Харків
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року
у справігосподарського суду Харківської області
за позовомХарківської міської ради, м. Харків
до Приватного акціонерного товариства "Харківський експериментальний ремонтно-механічного завод", м. Харків
про повернення майна та відшкодування доходів

за участю представників

позивача:Ворожбянов А.М.,

відповідача: Савві Л.Є.

В С Т А Н О В И В:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Харківський експериментальний ремонтно-механічного завод" (далі за текстом - ПрАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічного завод") про зобов'язання відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 1, 7913 га, яка розташована по пр. Ілліча, 120-А у м. Харкові, та про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 1 105 258, 12 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що з огляду на встановлені обставини справи відповідач у 1993 році згідно діючого на той час законодавства набув право приватної власності на нежитлові будівлі, розташовані на даній земельній ділянці, а будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення, відтак, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі і законодавчо визначене право на земельну ділянку, на якій розташована його нерухомість, вимога про повернення безпідставно набутого майна не може бути задоволена судом, оскільки позивачем не доведено безпідставність користування відповідачем такою земельною ділянкою; крім того, в частині вимог щодо стягнення з відповідача 1 105 258, 12 грн. як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, також необхідно відмовити з огляду на те, що заявлена до стягнення сума не підтверджена належними і допустимими доказами та грунтується лише на припущеннях позивача, а ст. ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України до даних правовідносин не застосовуються.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача доходу, одержаного від безпідставно набутого майна, в розмірі 1 105 258, 12 грн. було скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги в цій частині - задоволено; в іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції в частині вимог щодо зобов'язання ПАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод" повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 1,7913 га, яка розташована по пр. Ілліча, 120-А в м. Харкові, правомірно та обгрунтовано відмовив в їх задоволенні; в той же час, вимоги про стягнення суми необхідно задовольнити з огляду на те, що наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей і свідчить про фактичне вибуття із володіння й користування міської ради зазначеної земельної ділянки, відтак, внаслідок несплати орендної плати за набуту без достатніх правових підстав земельну ділянку відповідачем за зазначений період збільшено розмір свого прибутку, а, відповідно, і доход на суму розміру орендної плати, яку він повинен був сплатити власнику земельної ділянки - Харківській міській раді; при цьому, суд дійшов висновку про доведеність розміру заявлених до стягнення доходів, отриманих відповідачем від користування спірною земельною ділянкою без правових підстав.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ПрАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року, а рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року - залишити в силі.

Харківською міською радою до Вищого господарського суду України було подано відзив на касаційну скаргу, в якому позивач проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року - без змін.

Розпорядженням від 11.06.2015 року № 03-05/1005 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Божок В.С., судді - Сибіга О.М., Фролова Г.М.

В судовому засіданні представник відповідача просив касаційну скаргу задовольнити, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року - скасувати, а рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року - залишити в силі, а представник позивача проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а постанов суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року - скасуванню, а рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року необхідно залишити в силі з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Харків, пр. Ілліча, 120-А площею 1,8 га була виділена Харківському експериментальному ремонтно-механічному заводу рішеннями міської ради народних депутатів № 73-18 від 22.02.1984 року та № 250-15 від 13.06.1984 року.

На підставі Договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 30.06.1993 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Харківської області (продавець) та трудовим колективом Харківського експериментального ремонтно-механічного заводу (покупець), відповідач став власником цілісного майнового комплексу - орендне підприємство "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод", що також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.09.2014 року № 26865662, в якій зазначено, зокрема, що ЗАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод" є власником нежитлових будівель: літ. "А-2" площею 1 738,7 кв.м., літ. "Б-1" площею 217,3 кв.м., літ. "В-1" площею 214,6 кв.м., літ. "Г-1" площею 2360,8 кв.м., літ. "Д-1" площею 1804,4 кв.м. по пр. Ілліча, 120-А у м. Харкові.

Відповідно до п. 8 даного Договору відповідач є правонаступником всіх майнових прав і обов'язків Харківського експериментального ремонтно-механічного заводу.

Рішенням Харківської міської ради від 20.06.2008 року № 163/08 ЗАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод", правонаступником якого є ПАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод", надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки по пр. Ілліча, 120, площею орієнтовно 1,84 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель та споруд.

Проте, договір оренди землі між Харківською міською радою та ПАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод" укладено не було.

19.09.2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по пр. Ілліча, 120 у місті Харкові.

Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що з 09.03.2004 року по теперішній час відповідач використовує спірну земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав. Про відповідні обставини було складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки.

У зв'язку з виявленими обставинами, позивач звернувся до Західної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

15.10.2014 року листом № 4363/9/20-33-15-04-15 на вказане звернення було надано відповідь, що відповідач перебуває на обліку в Західній ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, як платник земельного податку або орендної плати за землю та станом на 07.10.2014 року має заборгованість по земельному податку в сумі 6 574, 83 грн.

Станом на 22.01.2015 року заборгованість відповідача по земельному податку за земельну ділянку, яка розташована по пр. Ілліча, 120 у місті Харкові, відсутня, що підтверджується довідкою Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова ТУ Міндоходів у Харківської області від 23.01.2015 року за № 1119/10/20-33-15-04-18.

Вважаючи, що відповідач безпідставно користувався спірною земельною ділянкою, чим порушені права Харківської міської ради, позивач звернувся до суду з відповідним позовом на підставі ст. ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України та просив зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 Цивільного кодексу України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1, 3 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення Договору 1993 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Відтак, відповідач у 1993 році набув право власності на вищезазначене нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, отже, останній має законодавчо визначене право на земельну ділянку, на якій розташована його будівля, що спростовує твердження позивача про безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

За таких обставин, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі і законодавчо визначене право на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість відповідача, господарськими судами попередніх інстанцій правомірно було відмовлено у задоволенні вимог щодо повернення в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради земельної ділянки, як безпідставно набутого майна.

В цій частині рішення судів попередніх інстанцій касатором не оскаржуються.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 1 105 258, 12 грн. колегія суддів Вищого господарського суду Україниі виходить з наступного.

Так, суд касаційної інстанції зауважує, що позивач в своєму позові просив суд стягнути з відповідача кошти на підставі ст. 1214 Цивільного кодексу України саме в якості доходів останнього, отриманих від безпідставно набутого майна, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Згідно з ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Однак, для застосування вищезазначених норм Цивільного кодексу України має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Проте, як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, Харківською міською радою не було доведено наявності вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях ПрАТ "Харківський експериментальний ремонтно-механічний завод", а тому застосування ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, є протиправним.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції відзначає, що оскільки земельна ділянка, яка є предметом спору, не є такою, що набута безпідставно, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необхідність відмови у позові також і в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від такого майна.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки договори оренди на спірну земельну ділянку відповідачем не укладались, то позивачем безпідставно розрахована заявлена до стягнення сума, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку; вказана сума не підтверджена належними і допустимими доказами та грунтується лише на припущеннях позивача.

До того ж, що позивачем не доведено розмір спірної земельної ділянки, який має значення для встановлення загальної нормативної вартості земельної ділянки.

Проте, зазначені обставини не були враховані апеляційним господарським судом, що призвело до помилкових висновків про необхідність часткового задоволення позовних вимог та скасування в цій частині законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Крім того, згідно з п. п. 7, 8 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові апеляційної інстанції мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів; у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що в порушення вказаних вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, не спростував доказів, на які послався у своєму рішенні суд першої інстанції, та не навів переконливих доводів щодо скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Приписами п. 6 ч. 1 ст. 1119 ГПК України передбачено, що касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

З урахуванням викладеного, оскільки постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року у даній справі прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а згідно вимог ч. 1 ст. 11110 ГПК України це є підставою для скасування або зміни рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року - скасувати і залишити в силі рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 року у справі № 922/110/15 - скасувати.

3. Рішення господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року у справі № 922/110/15 - залишити без змін.

Головуючий суддяВ.С. Божок

СуддіО.М. Сибіга

Г.М. Фролова