ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р. Справа № 911/1903/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сван-Ейр;

до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Будтехносервіс;

про стягнення 23603,08 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 28.04.2015 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 29.04.2015 р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сван-Ейр до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Будтехносервіс про стягнення 23603,08 грн. з яких 16712,90 грн. основного боргу, 2707,95 грн. пені, 188,19 грн. 3 % річних та 3994,04 грн. інфляційних за видатковою накладною № 5 від 17.09.2014 року на суму 50695,80 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.05.2015 року порушено провадження у справі № 911/1903/15 та призначено справу до розгляду на 26.05.2015 року.

В судове засідання, яке відбулось 26.05.2015 року, відповідач не зявився, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 05.05.2015 року не виконав, у звязку з чим розгляд справи відкладався до 23.06.2015 року.

23.06.2015 року через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позов, яким останній підтверджує борг за спірною видатковою накладною в сумі 16712,90 грн.

В судовому засіданні 23.06.2015 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні 23.06.2015 року підтримав поданий ним 23.06.3015 року відзив на позов та заперечував проти нарахування пені.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених в позові обставин та підтверджується матеріалами справи, Товариством з обмеженою відповідальністю Сван-Ейр (позивач, Постачальник) відпущено, а Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Будтехносервіс (відповідач, Покупець) прийнято товар за видатковою накладною № 5 від 17.09.2014 року на суму 50695,80 грн.

Для отримання вказаного у спірній накладній ОСОБА_3, відповідачем видано довіреність на отримання ТМЦ № 1157 від 16.09.2014 року на ім'я заступника директора ОСОБА_4.

Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач за поставлений ОСОБА_3 розрахувався лише частково, сплативши 33982,90 грн. (10.07.2014 року 23982,90 грн. та 21.10.2014 року 10000,00 грн.), що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по рахунку позивача за період з 01.06.2014 року по 30.11.2014 року, наданою позивачем та платіжними дорученнями № 777 від 10.07.2014 року та № 1052 від 21.10.2014 року (копії долучені до матеріалів справи), наданими відповідачем, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 16712,90 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Відповідач в ході розгляду спору визнав факт отримання ОСОБА_3 та його неоплати в сумі 16712,90 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач надсилав на адресу відповідача лист № 2 від 05.12.2014 року з вимогою погасити існуючий борг в сумі 16712,90 грн. та претензію № 01.03.2015 від 10.03.2015 року з вимогою погасити існуючий борг в сумі 16712,90 грн. або повернути переданий згідно спірної накладної ОСОБА_3, які залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб, про що свідчить отримання відповідачем ОСОБА_3 від позивача та підписання товаророзпорядчих документів на нього, внаслідок чого у сторін виникають відповідні права та обов'язки, в тому числі зобов'язання з приводу поставки ОСОБА_3 та його своєчасної і належної оплати.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець повинен сплатити повну ціну переданого товару.

Таким чином, обовязок оплати отриманого Покупцем ОСОБА_3 у відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України, за загальним правилом обчислення строків (ст. 253 ЦК) настав на наступний день після підписання спірної видаткової накладної, однак відповідач в добровільному порядку з позивачем повністю не розрахувався.

Відтак, суд дійшов висновку про доведеність факту існування боргу відповідача перед позивачем та його неоплати у сумі 16712,90 грн., а отже вимога про його стягнення є обґрунтованою, відповідачем визнаною, тому підлягає задоволенню.

У звязку з простроченням відповідачем строку оплати поставленого ОСОБА_3, позивач просить стягнути з відповідача пеню на підставі ст. 549 ЦК України, ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення, з дня спливу семиденного строку на виконання зобовязання згідно вимоги про оплату № 2 від 05.12.2014 року надісланої 05.12.2014 року, яка за розрахунком позивача складає 2707,95 грн. за період з 13.12.2014 року по 28.04.2014 року.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є

грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 36 Закону України «Про телекомунікації», ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Передбачений ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України розмір відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Таким чином, беручи до уваги заперечення відповідача та враховуючи те, що між сторонами відсутній правочин яким було б передбачено застосування заходу забезпечення зобовязання неустойки у вигляді пені, погоджено розмір та умови її нарахування, вчинений у письмовій формі та відсутня пряма вказівка закону щодо такого виду забезпечення виконання зобовязання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2707,95 грн. пені є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Однак, відповідно до ч. 4 п. 2.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

У звязку з чим, позивачем заявленого також вимоги про стягнення з відповідача 188,19 грн. 3 % річних та 3994,04 грн. інфляційних за період з 13.12.2014 року по 28.04.2014 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку, нарахування 3% річних проведено виходячи із фактичної суми заборгованості, що існувала на відповідну дату, таким чином, вимога позивача про стягнення 3% річних за заявлений позивачем період підлягає задоволенню в повному обсязі.

Що ж до інфляційних, то за розрахунком суду нараховано більшу суму інфляційних, ніж заявлено в позові, однак суд не може виходити за межі позовних вимог, тому судом задоволено позовні вимоги про стягнення інфляційних за заявлений позивачем період в межах заявлених позовних вимог в сумі 3994,04 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 20895,13 грн. з яких: 16712,90 грн. основного боргу, 188,19 грн. 3 % річних та 3994,04 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовних вимогам.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Будтехносервіс (07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 7, код 20589354) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сван-Ейр (02140, м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, 11, офіс 235, код 39167724) 16712 грн. (шістнадцять тисяч сімсот дванадцять гривень) 90 коп. основного боргу, 188 грн. (сто вісімдесят вісім гривень) 19 коп. 3 % річних та 3994 грн. (три тисячі девятсот девяносто чотири гривні) 04 коп. інфляційних та 1617 грн. (одна тисяча шістсот сімнадцять гривень) 39 коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

4. Повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сван-Ейр (02140, м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, 11, офіс 235, код 39167724) з Державного бюджету України 08 грн. (вісім гривень) 00 коп. судового збору, зайво сплаченого згідно квитанції № 69 від 28.04.2015 року, оригінальний примірник якої знаходиться в матеріалах справи № 911/1903/15.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 26.06.2015 р.

Суддя Т.П. Карпечкін