КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 910/5638/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Крупка О.О. (довіреність №2-271 від 29.12.2014 р.)

від відповідача - Куксенко П.Р. (довіреність №28-У від 26.12.2014 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р.

у справі №910/5638/15-г (суддя Балац С.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення суми основного боргу в розмірі 37440,68 грн., 1834,59 грн. інфляційних втрат, 2877,80 грн. пені, 2620,80 грн. 7% штрафу та 3372,74 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 37440,68 грн. основного боргу, 3372,74 грн. 3% річних, 1834,59 грн. інфляційних втрат та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, з неправильним застсуванням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», як постачальником, та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу від 30.07.2010 р. № 170-К.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 р. № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію дочірньої компанії національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 № 530 було припинено діяльність Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Відповідно до п. 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «Укртрансгаз» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Позивач зобов'язався в порядку та на умовах визначених договором передати у власність відповідачу автомобільні шини, згідно специфікації, яка додається до даного договору та є невід'ємною його частиною, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар (п. 1.1 договору).

У відповідності до п. 4.3 договору, право власності та товар переходить до відповідача після підписання відповідної видаткової накладної.

Ціна товару зазначена у специфікації, яка є невід'ємною частиною данного договору. Загальна сума цього договору складає 37440,68 грн, в тому числі ПДВ - 20 % (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Пунктом 5.2 договору встановлено, що оплата за товар проводиться відповідачем на розрахунковий рахунок позивача, зазначений у договорі, протягом шестидесяти банківських днів з дати отримання відповідачем відповідного рахунку, який позивач оформлює згідно підписаним сторонами акту прийому-передачі, видаткової накладної (асортимент, кількість та вартість товару, зазначеного у рахунку повинні відповідати асортименту, кількості та вартості товару, зазначених у відповідній підписаній сторонами накладній).

Позивач надає рахунок відповідачу протягом п'яти банківських днів після підписання акту прийому-передачі (п. 5.3 договору).

За порушення строку оплати товару відповідач сплачує на вимогу позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення оплати (п. 6.3 договору).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту правовідносин, останні є відносинами з поставки товару, відтак, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Так, позивач, на виконання своїх зобов'язань за договором та на його умовах, поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 37440,68 грн. Наведений факт підтверджується видатковою накладною від 30.07.2010 р. № 09-07, яка наявна в матеріалах справи.

Спір у даній справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку, встановленого пунктом 5.2 договору. Станом на момент вирішення даного спору по суті, відповідачем грошове зобов'язання за договором не виконано. Таким чином, заборгованість відповідача за договором складає 37440,68 грн.

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

З огляду на наведені вище положення законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

За приписами, встановленими ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Положенням ч. 3 ст. 692 ЦК України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідачем не надано, а в матеріалах справи відсутні докази щодо погашення відповідачем заборгованості в сумі 37440,68 грн.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 37440,68 грн. основного боргу є обгрунтованими, документально доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені, розмір якої складає 2877,80 грн. та штрафу в розмірі 2620,80 грн., розрахованих позивачем з посиланням на ст. 230, ч. 2 ст. 231 ГК України, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України, визначено якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, штрафні санкції за прострочення сплати грошових коштів можуть бути стягнуті саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін).

З умов договору вбачається, що сторонами не передбачена відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення умов договору в частині прострочення сплати грошових коштів за поставлений товар.

Крім того, заявлена позивачем підстава застосування штрафної санкції у вигляді штрафу, зазначеного у ч. 2 ст. 231 ГК України стосується порушення негрошових зобов'язань, а тому не може бути застосована до порушень грошових зобов'язань.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 2620,80 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Пунктом 6.3 договору встановлено, що за порушення строку оплати товару відповідач сплачує на вимогу позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення оплати.

Однак, відповідно до п. 1 ч. 2. ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Виходячи з наданого позивачем розрахунку пені, останнім днем, за який розраховано вказану неустойку є: 30.06.2011 р. Таким чином, у розумінні п. 1 ч. 2. ст. 258 ЦК України, строк позовної давності за цією вимогою спливає 30.06.2012 р.

Як вбачається з відбитку штемпеля органу поштового зв'язку на конверті, позивач направив позовну заяву до господарського суду 06.03.2015 р.

Таким чином, позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності стосовно вимоги про стягнення.

Акти звірки взаєморозрахунків між сторонами спору підписані 30.09.2012 р. та 30.09.2013 р., тобто після останнього дня за який відповідачем розраховано пеню. Окрім цього, вказані акти підтверджують визнання відповідачем лише основної заборгованості за договором.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 2620,80 грн. є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок, погоджується з висновокм суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1834,59 грн. та 3 % річних у розмірі 3372,74 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами 30.09.2012 р. та 30.09.2013 р., тобто в межах строку давності, складені акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 р. та 30.09.2013 р. на суму 1091584,19 грн, які включають борг за договором в сумі 37440,68 грн. Даний акт з боку покупця (відповідача) підписаний головним бухгалтером.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. у справі №910/5638/15-г залишити без змін.

Справу №910/5638/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун