Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" червня 2015 р. Справа № 906/635/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - паспорт серія НОМЕР_2 від 10.12.1997;

від відповідача: Сірач В.С. - довіреність від 18.05.2015,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_1 (м. Житомир)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (м. Житомир)

про стягнення 323293,00 грн.

У судовому засіданні 08.06.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 23.06.2015.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу на загальну суму 323293,00 грн., з яких: 316523,00 грн. інфляційні та 6770,00 грн. 3% річних, що виникли внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов'язання з повернення вартості належного позивачу майна та частини прибутку, у зв'язку з виходом зі складу учасників товариства.

05.06.2015 на адресу суду від позивача надійшло клопотання від 05.06.2015 (а.с.73-74), у якому останній просить змінити суму позову з 323293 грн. на 291849 грн., з яких: 285070 грн. інфляційні та 6779 грн. 3% річних. До заяви додані розрахунки інфляційних та 3% річних (а.с.75-76).

Згідно п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об'єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Зважаючи на прохальну частину поданої заяви, остання розцінена судом як заява про зменшення позовних вимог.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає клопотання позивача від 05.06.2015 до розгляду.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду № 18, ...у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. За абз. 4 п. 4.6 цієї ж постанови, зменшення позивачем суми позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

За таких обставин, спір вирішується з урахуванням вказаної заяви.

22.06.2015 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме: довідки Філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в м. Житомирі №52-11/498 від 17.04.2015 та пояснення на відзив відповідача, в обґрунтування якого позивачем зазначено, що втрати внаслідок інфляційних процесів необхідно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання за певний період і вони є невід'ємною складовою суми основного боргу. Також, зсилаючись на норми Закону України " Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" вказав на те, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Наголосила, що позовні вимоги заявлені за період з травня 2014 по березень 2015.

В процесі розгляду справи представник відповідача позов заперечував з мотивів, викладених у письмовому відзиві (а.с.27-29). Заявив усне клопотання про застосування строку позовної давності стосовно нарахувань, здійснених до жовтня 2013 року. Щодо решти вимог строк позовної давності не заявляв. В судовому засіданні наголосив, що у випадку, якщо позовні вимоги заявлені за період з травня 2014 по березень 2015, то строк позовної давності застосовувати не потрібно.

У судовому засіданні 08.06.2015р. державний виконавець надала усні пояснення щодо ходу виконавчого провадження. Пояснила, що датою виконання рішення суду боржником вважається дата зарахування коштів на депозитний рахунок ДВС в казначействі. Надала для огляду в судовому засіданні оригінали виконавчого провадження. Щодо визначення дати погашення заборгованості перед стягувачем пояснення надано не було.

В ході судового процесу, судом оглядалися матеріали справ №2/739 та №906/706/14.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 25 грудня 2013р. у справі №2/739, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 28 квітня 2014р., стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (м. Житомир) на користь ОСОБА_1 (м. Житомир) 268920,00 грн. вартості частки в майні товариства, 390660,00 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2004р. по вересень 2013р. та 7360,00 грн. витрат на оплату експертизи.

Вищезазначеним рішенням господарського суду було встановлено, що зобов'язання сплатити позивачу вартість її частки в майні товариства в сумі 268920 грн. виникло з 19.03.2003р. та мало бути виконаним не пізніше 18.03.2004р. Починаючи з 19.03.2004р. зобов'язання є простроченим.

Позивач вказує, що станом на квітень 2015р. зобов'язання відповідач належним чином не виконав, неправомірно користується належними позивачу грошовими коштами, які знецінюються внаслідок інфляційних процесів, а тому з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 05.06.2015 (а.с.74), просить стягнути з відповідача 291849 грн., з яких: 285070 грн. інфляційні та 6770 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 27-29) вказує на те, що позивач, зсилаючись на ст. 534 ЦК щодо черговості погашення вимог кредитора, неправомірно включає в першу чергу 7360,00 грн. за проведення експертизи, оскільки дані витрати не можна віднести до тих, які пов'язані з одержанням боргу, а тому вважає що відповідно до ст. 534 ЦК України до стягнення в першу чергу підлягає основний борг, а саме 268920 грн. Також, зазначив про те, що при нарахуванні інфляційних, згідно вимог ст. 625 ЦК України, слід виходити з суми основного боргу - 268920 грн., не включаючи до цієї суми вже визначені судом суми інфляційних та 3% річних, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, врахувавши надані в процесі розгляду справи пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу. З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов'язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України "Про господарські товариства", а невиконання цього обов'язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України ( п. 5.3 Постанови ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ( далі - Постанова № 14 ).

Аналогічну правову позицію стосовно права учасника господарського товариства, який вийшов зі складу останнього вимагати сплати вартості майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, на підставі ст. 625 ЦК України, викладено у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2011року у справі № 14/214(10).

Окрім того, у п. 7.1 Постанови № 14 роз'яснюється, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 27.05.2014р. ОСОБА_1, у зв'язку з тим, що відповідач не виконує рішення господарського суду Житомирської області від 25 грудня 2013р. у справі №2/739 та наказ господарського суду Житомирської області №2/739 від 20.02.2014р. - не сплачує їй борг у сумі 268920,00грн., та неправомірно користується належними їй грошовими коштами, які знецінюються внаслідок інфляційних процесів, звернулася з позовом до суду про стягнення з ТОВ "Замкове" інфляційних втрат та 3% річних .

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21 серпня 2014 року у справі №906/706/14 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Замкове», зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивача 60110,42грн. 3% річних та 50082,66грн. інфляційних втрат.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.11.2014р., яка залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2015р., рішення господарського суду Житомирської області від 21.08.2014р., в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 50082,66 грн., 3% річних у сумі 60110,42 грн. змінено. Резолютивну частину рішення викладено в редакції, відповідно до якої позов задоволено частково, зокрема, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" на користь ОСОБА_1 43359,16 грн., з яких 22939, 80 грн. 3% річних та 20419,36 грн. інфляційних втрат.

Згідно п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду № 18, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з вищенаведених судових актів, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних за період з квітня 2004 по квітень 2014 і річних за період з 19.03.2004 по 27.05.2014 задоволено частково - річні стягнуто за період з 27.05.2011 по 27.05.2014, а інфляційні - за період з квітня 2004 по квітень 2014. У стягненні річних за період з 19.03.2004 по 26.05.2011 відмовлено, у зв'язку зі спливом строку позовної давності в цій частині, крім того у стягненні річних та інфляційних відмовлено і у зв'язку з безпідставним їх нарахуванням на суму невиконаного грошового зобов'язання з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2004.

В силу приписів статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки наявними у справі документами, зокрема, матеріалами виконавчого провадження №42482246, яке перебуває на виконанні у ВДВС Житомирського МУЮ, підтверджено та не заперечувалося відповідачем, що на дату звернення позивача до суду грошове зобов'язання у повному обсязі не виконано, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача інфляційні та річні за час прострочення.

Так, з наданих позивачем розрахунків та зважаючи на надані в процесі розгляду справи пояснення останньої щодо періоду здійснення нарахувань заявлених до стягнення сум, суд встановив, що інфляційні нараховано за період з травня 2014 по березень 2015, а річні - за період з 27.05.2014 по 31.05.2015 (включно).

Зважаючи на вищевказані рішення у справах №2/739 та 906/706/14, які набрали законної сили та встановлені якими обставини, в силу приписів ст. 35 ГПК України, не підлягають доказуванню, визначений позивачем період нарахування заявлених до стягнення сум є правомірним та обґрунтованим.

Водночас, при перевірці розрахунків позивача, судом встановлено, що при визначенні сум, на які нараховано річні та інфляційні, позивачем враховано здійснені відповідачем в процесі виконавчого провадження часткові погашення боргу, які зараховано: в першу чергу - на погашення судових витрат, решта - на погашення вартості частки в майні та інфляційних пропорційно їх відсотковому співвідношенню до сумарного значення залишку заборгованості на дату надходження коштів на банківський рахунок, з якого стягувач ці кошти отримує.

Як вбачається з листа Богунського ВДВС Житомирського МУЮ №12384/5 від 18.05.2015р., на виконанні у ВДВС Житомирського МУЮ перебуває виконавче провадження №42482246, за яким на виконання наказу №2/739 від 20.02.2014р. станом на 01.04.2015р. було стягнуто кошти в загальній сумі 276149,95 грн., з яких останнє надходження коштів відбулося на депозитний рахунок відділу ДВС 27.03.2015, які 06.04.015 перераховано на банківський рахунок (а.с. 24-25).

При цьому, відповідно до довідки Філії Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в м. Житомирі №52-11/456 від 08.04.2015р., кошти на рахунок Богунського ВДВС на ім"я ОСОБА_1 зараховані на відповідний рахунок, а саме:

- список №16 від 06.05.2014 в сумі 116,36 грн.; дата зарахування коштів - 19.05.2014р.;

- список №23 від 24.06.2014 в сумі 5903,36 грн.; дата зарахування коштів - 03.07.2014р.;

- список №44 від 05.11.2014 в сумі 13022,64 грн.; дата зарахування коштів - 24.11.2014;

- список №7 від 04.03.2015 в сумі 12634,86 грн.; дата зарахування коштів - 10.03.2015р.

Відповідно до довідки Філії ПАТ "Державний імпортно-експортний банк України" (а.с. 101), кошти в сумі 244472,73грн. були зараховані 08.04.2015 на відповідний рахунок згідно списку №10 від 06.04.2015).

Слід зазначити, що приписами п.1.4. постанови пленуму ВГСУ України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", визначено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Зважаючи на вищевказане, а також на те, що дата виконання рішення суду в процесі виконавчого провадження та момент виконання грошового зобов'язання не являються тотожними поняттями, суд дійшов висновку про правомірність визначення позивачем розміру заборгованості на кожну конкретну дату її погашення, виходячи з дня зарахування коштів на банківський рахунок. При цьому суд враховує, що нарахування за ст. 625 ЦК України проведено у зв'язку з порушенням саме грошовго зобов'язання, а також те, що не виконуючи таке зобов'язання в досудовому порядку, відповідач мав враховувати всі негативні для нього наслідки такого невиконання.

Водночас, зважаючи на суперечності в твердженнях сторін щодо черговості зарахування сплачених в процесі виконавчого провадження сум, слід зазначити, що за приписами ст. 44 ЗУ "Про виконавче провадження", присуджені до стягнення суми вартості частки в майні та інфляційних віднесені до таких, що задовільняються в шосту (останню) чергу.

При цьому, згідно ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

За вказаного, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно та обґрунтовано віднесено сплачені кошти, в першу чергу на погашення витрат по оплаті експертизи - 7360,00грн.

Що ж стосується решти коштів, які в процесі виконавчого провадження надійшли від відповідача, суд вважає правомірним їх зарахування, згідно ч.3 ст. 534 ЦК України, в цілому на погашення основного боргу - вартості частки в майні - 268920,00грн., який саме у вказаній сумі стягнуто за рішенням суду. Інших приписів чинне законодавство не містить.

Інфляційні та інші нарахування, зокрема 3% річні, виходячи з Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, погашаються після суми основного боргу.

З врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення 6661,98грн. 3% річних за період з 27.05.2014 по 31.05.2015. У стягненні 117,02 грн. 3% річних суд відмовляє.

Також правомірно нараховано 94261,19грн. інфляційних за період з травня 2014 по березень 2015. У стягненні 190808,81грн. інфляційних суд відмовляє.

Зважаючи на визначений позивачем період нарахування річних та інфляційних, враховуючи усне клопотання відповідача про незастосування строку позовної давності, останній судом не досліджується.

Водночас суд вважає за доцільне звернути увагу, що до значного завищення позивачем розміру інфляційних, крім вищевказаного, призвело застосування сукупного індексу інфляції, розрахованого за період з квітня 2004 по березень 2015, у той час як слід було застосовувати індекс інфляції, який діяв у період, за який здійснювалися нарахування.

Так, згідно Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за п е р і о д п р о с т р о ч е н н я п л а т е ж у.

Також, суд враховує, що за приписами п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з н ь о г о в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак, позивач здійснює нарахування інфляційних та річних на вартість частки в майні, яка залишилася несплаченою у спірному періоді, про що свідчить проведений позивачем розрахунок визначення пропорційного співвідношення частки в майні та інфляційних до загальної суми невиконаного зобов'язання при його частковому виконанні.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Отже, позов обґрунтований, підтверджується належними доказами, копії яких містяться в матеріалах справи та підлягає частковому задоволенню на суму 100923,17грн., з яких 94261,19грн. інфляційних та 6661,98грн. 3% річних.

У стягненні 190808,81грн. інфляційних та 117,02грн. 3% річних суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (10014, Житомирська обл., м. Житомир, Богунський р-н., вул. Кафедральна, буд. 10, ід. код 22063975)

на користь ОСОБА_1 (10014, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1):

- 94261,19грн. інфляційних;

- 6661,98грн. 3% річних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" (10014, Житомирська обл., м. Житомир, Богунський р-н., вул. Кафедральна, буд. 10, ід. код 22063975) в дохід Державного бюджету 2018,46грн. судового збору.

4. У стягненні 190808,81грн. інфляційних та 117,02грн. 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 26.06.15

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1- до справи

2- позивачу (наручно)