ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р.Справа № 922/2322/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Фізично особи - підприємця ОСОБА_1, м. Мерефа
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет", с. Шебелинка
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,дов.№ 1794 від 21.07.2012р., ОСОБА_3,дов.№ б/н від 21.07.2012р.

відповідача - Шаповалов Д.О.,дов. б/н від 04.03.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м. Мерефа звернулась до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет", с. Шебелинка, Харківська область в якій просить суд стягнути з відповідача 73 049,07грн. основного боргу, пені в сумі 10 170,83грн., інфляційних нарахувань в сумі 10 106,57грн., 3% річних в сумі 3 % річних в сумі 822,55грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1882,98грн., комісії (РКО)в сумі 23,27грн., юридичних послуг в сумі 10 000,0грн., посилаючись на укладення договору про надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні №142 від 09.07.2014року та не виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором щодо оплати наданих послуг .

Ухвалою господарського суду від 10.04.2015року порушено провадження у справі№922/2322/15, розгляд справи призначено на 14.05.2015року .

Ухвалою господарського суду від 14.05.2015року, задоволено клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи , продовжено термін розгляду спору на п'ятнадцять днів до 24.06.2015року. Розгляд справи відкладено до 23.06.2015року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги, через канцелярію господарського суду (вх. №25595 від 23.06.2015року) надав письмові пояснення стосовно заявлених позовних вимог, в яких долучив до матеріалів справи документи в підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема, надав Договір про надання правової допомоги від 02.02. 2015 року, укладеного з адвокатом свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №1077 від 06.09.2012 року, оригінал платіжного доручення №503 від 10.06.2015 року про сплату 4800,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні23.06.2015року заперечував проти заявлених позовних вимог, зокрема, вказував на те, що в додатках до позовної заяви відсутні докази того, що юридичні послуги надавались саме адвокатом, у відзиві на позовну заяву (вх№25173 від 19.06.2015) просить суд продовжити строк розгляду справи .

Господарський суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача викладеного у відзиві з наступних підстав.

У відповідності до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Взявши до уваги матеріали справи, господарський суд констатує, що ухвалою господарського суду від 14.05.2015року вже продовжено строк розгляду справи до 24.06.2015року.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору та слід відмовити.

Враховуючи те, що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку позовним вимогам, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача , суд встановив наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі господарських договорів (частина 1 ст. 179 ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

09.07.2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросет", с. Шебелинка укладено Договір № 142 про надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 09.07.2014р.

Відповідно до п. 1.1. Договору Замовник доручив, а Перевізник прийняв на себе зобов'язання надати відповідно до даного Договору послуги по перевезенню зернових та олійних культур автомобільним транспортом Перевізника.

Відповідно до п.1.2. вищевказаного Договору Замовник зобов'язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим договором.

В порушення п. 3.5. та п. 5.3.8. даного договору Відповідачем не було здійснено розрахунок Перевізнику за надані послуги протягом 10 банківських днів з дня підписання Актів приймання-передачі .

Як вбачається із матеріалів справи 31.10.2014року між позивачем та відповідачем складено акт здачі - приймання виконаних робіт, відповідно до якого позивачем надані відповідачу послуги по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні на суму 104049,07 грн. проте, вказані послуги не оплачені повністю відповідачем, не оплачені залишились послуги в сумі 73049,07, що підтверджується актом звіряння з а період з 09.07.2014року по 15.06.2015року підписаним обома сторонами, вказані обставини підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачами заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів суми основної заборгованості у розмірі 73049,07 гривень нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідачів 10170,83 гривень суми пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.6.3.1 договору, за порушення строків оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню згідно норм діючого в Україні законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за змістом положень договору сторонами передбачена відповідальність у вигляді пені.

Законодавством обмежено максимально граничний розмір пені, що було враховано позивачем при здійсненні розрахунку.

Згідно з ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахованої санкції, перевіривши періоди нарахування останнім вказаної суми пені, дійшов висновку про те, нарахована сума пені підлягає стягненню з відповідача 10 170,83 гривень.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 10106,57 гривень суми інфляційних втрат та 822,55 гривень суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача щодо кожної із нарахованих санкцій, перевіривши періоди нарахування останнім вказаних сум інфляційних втрат та 3% річних, вважає вказані розрахунки вірними відповідають нормам чинного законодавства, а тому нараховані суми підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Звертаючись з позовною заявою, позивач просив в ній, зокрема, витрати на юридичну допомогу в розмірі 4800,0 грн. покласти на відповідача

При цьому позивач в якості доказів витрат надав Договір про надання правової допомоги від 02.02. 2015 року, укладеного з адвокатом свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №1077 від 06.09.2012 року, оригінал платіжного доручення №503 від 10.06.2015 року про сплату 4800,00 грн.

Згідно акту приймання наданих послуг за Договором про надання правової допомоги від 02.02. 2015 року , Адвокат надав, а позивач прийняв надані адвокатські послуги. Загальна вартість адвокатських послуг, прийнятих за даним актом склала 4800,00грн.

Оплата позивачем послуг адвоката підтверджується оригіналом платіжного доручення №503 від 10.06.2015 року про сплату адвокатських послуг на суму 4800,0грн.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд враховує, що розмір відшкодування витрат за послуги адвоката (4800,00 грн.), є співрозмірним з переліком послуг (надання консультаційних, юридичних та представницьких послуг щодо захисту інтересів позивача в господарському суді Харківської області тощо), наданих адвокатом при зверненні із позовом про стягнення коштів .

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про покладення на відповідача судових витрат на послуги адвоката у сумі 4800,00 грн.

Розглянувши вимогу позивача про стягнення з відповідача 23,27грн.комісійної винагороди за послуги банку, та 60,90грн. за отримання Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців господарський суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаної вимоги , з наступних підстав.

У відповідності до абзацу 2 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року, до інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Оскільки, суми в розмірі 23,27грн.та 60,90грн. - визначені позивачем, не є складовою судових витрат, тому суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 23,27грн.комісійної винагороди за послуги банку, та 60,90грн. за отримання Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною другою статті 49 ГПК України передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р.).

Разом з цим, з врахуванням того, що спір виник з вини відповідача, то на нього належить покласти витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 43 44, 49, ст.85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросвет"(64251, Харківська область, Балаклійський район, село Шебелинка, вул. Центральна, буд.57, код 34329080) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (62472, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)- 73 049,07грн. основного боргу, пені в сумі 10 170,83грн., інфляційних нарахувань в сумі 10 106,57грн., 3% річних в сумі 822,55грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1882,98грн., витрати на оплату послуг адвоката в сумі 4 800,0грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 24.06.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк