ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" червня 2015 р.Справа № 916/1355/15-г

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кров"

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси

про тлумачення змісту попереднього договору

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Тіпрова О.М. - довіреність №1 від 12.01.2015р.

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кров" звернулося до господарського суду Одеської області із позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, в якій просить суд винести рішення про тлумачення змісту укладеного між сторонами попереднього договору оренди нерухомого майна від 12.08.2014р. в аспекті визначення його правової природи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "Кров" зазначає, що 12.08.2014р. між сторонами по справі було укладено попередній договір оренди нежитлового приміщення, розташованого по вулиці Василя Стуса 3 "А" (військове містечко №17), м. Одеса.

Як вказує позивач, за змістом ч.1 ст. 182 Господарського кодексу України основний договір оренди має бути укладено до 12.08.2015р. Однак, на адресу товариства надійшов лист КЕВ м. Одеси від 04.03.2015р. №892, в якому відповідач повідомив про відсутність підстав для початку виконання процедури укладання договору оренди, а також про порушення низки вимог законодавства України при укладанні попереднього договору.

Так, у позовній заяві позивач наголошує на тому, що на думку КЕВ м. Одеси, між сторонами по справі укладено договір оренди нерухомого майна, а отже між ними виникли правовідносини, які повинні регулюватися відповідними положеннями Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Оскільки, на думку позивача, між сторонами по справі виникли розбіжності в тлумаченні сутності договору, а саме чи є цей договір за своєю правовою природою договором оренди або ж попереднім договором оренди, ТОВ "Кров" і звернулось до суду з відповідним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.04.2015р. було порушено провадження у справі №916/1355/15-г із призначенням її до розгляду в судовому засіданні.

23.04.2015р. позивачем до суду було надано пояснення (а.с.29-30), в яких останній повідомляє, що на час укладання основного договору оренди ТОВ "Кров" на території військового містечка розміщує своє обладнання, в зв'язку з чим здійснює платежі, погоджені сторонами в додатках №2-3 до попереднього договору від 12.08.2014р.

13.05.2015р. до канцелярії господарського суду Одеської області надійшов відзив Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (а.с.43-44), згідно якого відповідач проти позову заперечує та зазначає про відсутність визначених законом підстав для тлумачення умов договору, оскільки буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, що містяться в тексті укладеного між сторонами попереднього договору оренди від 12.08.2014р., дають змогу з'ясувати зміст договору як правочину. Також відповідач вказує на те, що справжня воля і наміри сторін, що уклали договір, чітко визначені умовами договору.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву наголошує на відсутності жодного спору між сторонами, оскільки, визначений ст.182 Господарського кодексу України строк на укладання основного договору оренди наразі не сплив, попередній договір є чинним, а ТОВ "Кров" продовжує користуватися орендованим майном.

У судовому засіданні 15.06.2015р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив суд задовольнити позов.

Відповідач про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал на його юридичну адресу, яка зазначена у спеціальному витязі з ЄДР (а.с.15-16), що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.42, 57), у судові засідання не з'являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріли справи, заслухавши представника позивача, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. п. 1 - 4 ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, необхідною умовою для тлумачення договору судом за статтею 213 Цивільного кодексу України є наявність у договорі будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін.

Згідно до ст.628 Цивільного кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до висновків Вищого господарського суду України, викладених у інформаційному листі від 11.04.2005 року № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту договору має бути наявність спору між сторонами договору щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всього договору або його частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст договору або його частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити його намір.

Приймаючи до уваги відсутність існування факту різного тлумачення сторонами змісту (умов) попереднього договору оренди, чітку визначеність волевиявлення та намірів сторін, виходячи із закріпленого ст.3 Цивільного кодексу України основного принципу цивільного права, принципу розумності, у суду відсутні підстави для тлумачення змісту попереднього договору.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що підставою звернення позивача до суду слугувало

невизначення для ТОВ "Кров" правової природи договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Отже, вказані норми передбачають, що попередній договір спрямований саме на укладення сторонами основного договору і йому передує.

Тобто, фактично, наслідками укладення попереднього договору є не виконання основного договору, який буде укладено, а обов'язок сторін укласти в майбутньому основний договір, якому кореспондує також право будь-якої сторони вимагати укладення такого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кров" (Орендар) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси (Орендодавець) було укладено договір б/н із назвою „попередній договір оренди" (а.с.11-13), відповідно до п.1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно, загальною площею 404,7м2, а саме: нежитлові приміщення, площею 304,7м2, майстерні інв. №1 та технічний майданчик, площею 100 м2,військового містечка №17, що знаходяться на балансі КЕВ м. Одеси та розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3А. Договір укладено строк на один рік, що діє з 12 серпня 2014р. по 12 серпня 2015р. включно (п.10.1. попереднього договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна (п.2.1. попереднього договору).

Орендна плата у відповідності до п. 3.1. попереднього договору встановлена без ПДВ за базовий місяць (липень 2014р.) на рівні 4 561,07 грн., яка визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. №786 (зі змінами). Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди.

Відтак, проаналізувавши зміст попереднього договору оренди, судом встановлено, що предметом вказаного договору є фактично передання і прийняття в строкове платне користування військового майна.

При цьому, як встановлено судом в ході розгляду справи, 12.08.2014р. ТОВ "Кров" за актом приймання передачі (а.с.39) було передано в оренду нерухоме військове майно для використання під станцію технічного обслуговування. Як вбачається з пояснень позивача (а.с.29-30), на території військового містечка останній розміщує своє обладнання та здійснює на підставі укладеного між сторонами договору про відшкодування витрат на надання комунальних послуг (електропостачання від 23.08.2014р. (а.с.31-34) платежі за такі послуги.

Таким чином, з наведеного вбачається, що фактично сторони виконують не попередній договір, а здійснюють свої права та обов'язки по основному договору оренди. При цьому, суд не дає оцінки дійсності або недійсності вказаного договору, оскільки зазначене питання вже було предметом розгляду у справі №916/813/15, за результатом якого рішенням суду, яке набрало законної сили, вказаний договір було визнано недійсним.

При цьому, як вбачається з відомостей автоматизованої системи „Діловодство спеціалізованого суду", постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.06.2015р. по даній справі також було встановлено, що договір оренди нерухомого військового майна №б/н/2014/КЕВ від 12.08.2014р. є саме договором оренди нерухомого військового майна, що належить до державної власності.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про тлумачення договору від 12.08.2014р. в аспекті визначення його правової природи, у зв'язку з чим судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку 85 ГПК України.,

Повне рішення складено 22 червня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська