КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 911/538/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Галамай А.В., за довіреністю;

відповідача:Гриньов В.І., за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс"

на рішення господарського суду Київської області від 14.04.2015

у справі № 911/538/15 (головуючий суддя: Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс"

до Фізичної особи-підприємця Калініченка Віталія Анатолійовича

про стягнення 48 962,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 14.04.2015 у справі № 911/538/15 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Калініченка Віталія Анатолійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс" 11 000 грн. 00 коп. основного боргу, 6848 грн. 84 коп. пені, 849 грн. 17 коп. 3% річних, 2500 грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката та 697 грн. 70 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс" по справі № 911/538/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Зеленін В.О. (головуючий), Шевченко Е.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 колегію суддів у зазначеному складі прийнято до розгляду справу 911/538/15. Розгляд апеляційної скарги призначений на 22.06.2015.

22.06.2015 представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і просив суд її задовольнити.

22.06.2015 представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив суд рішення господарського суду Київської області від 14.04.2015 у справі № 911/538/15 залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

27.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс" (Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Калініченком В.А. (Покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів № 182 (надалі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язався передати в погоджені строки, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених у Договорі, нафтопродукти, іменовані далі за текстом - товар, найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюються сторонами за обопільною згодою на основі заявки покупця й зазначаються в розрахункових документах (рахунках - фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар (пункт 1.2. Договору).

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що загальна ціна цього Договору визначається загальною сумою поставленого покупцю товару протягом всього строку дії даного Договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та накладних документах.

Згідно з пунктом 3.2. Договору покупець зобов'язується оплатити повну вартість (в розмірі 100%) товару ( втому числі ПДВ), відображену в рахунках-фактурах та накладних документах на товар, (видаткових накладних та /або актах приймання - передачі), протягом 5 (п'яти) робочих днів, з дати здійснення поставки товару. Платіжні документи за цим Договором оформлюються згідно умов чинного законодавства України, з дотриманням усіх вимог, які зазвичай ставляться до змісту та форми таких документів, з обов'язковим зазначенням номеру та дати укладання Договору згідно з яким здійснюється перерахування грошових коштів.

Відповідно до пункту 3.4. Договору у випадку, якщо на дату здійснення Покупцем платежу в погашення дебіторської заборгованості, офіційний курс долара США до гривні збільшився більш ніж на 2% по відношенню до такого офіційного курсу долара США до гривні на дату здобуття Покупцем товару від Постачальника, то вартість отриманого товару може бути перерахована Постачальником у відповідній пропорції. Перерахунок оформлюється актом.

Цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє по 31.12.2015 року, а в частині розрахунків до їх повного проведення (пункт 6.1. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що спір у справі виник з в'язку з тим, що позивач, поставив відповідачу на підставі видаткових накладних № 466 від 28.06.2014, № 485 від 03.07.2014, № 669 від 30.08.2014 та № 712 від 10.09.2014, товар (нафтопродукти) за який відповідач розрахувався лише частково в зв'язку з чим його заборгованість становила 27 500,00 грн., що з урахуванням дооцінки вартості товару становило 52 525,00 грн.

Після звернення позивача з позовом до суду, відповідачем частково було сплачено грошові кошти за поставлений товар, що підтверджується банківськими виписками та платіжним дорученням, які наявні у матеріалах справи.

Таким чином, на момент винесення рішення по справі за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 11 000,00 грн., що не заперечувалось в судовому засіданні представником позивача.

В заяві про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути суму заборгованості з урахуванням дооцінки вартості товару у розмірі 40 025,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому не дають підстав для скасування прийнятого у справі судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Оскільки між сторонами по справі склались господарські правовідносини, то за змістом ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З аналізу викладених норм вбачається, що договір поставки (купівлі-продажу) є оплатним, а обов'язок відповідача за договором оплатити отриманий товар виникає згідно з положеннями Закону.

Пунктом 3.4. Договору встановлено, що перерахунок вартості товару здійснюється на підставі акту.

Як вбачається з копії акту перерахунку вартості товару від 11.02.2015, він не був підписаний відповідачем та, як наслідок, нова ціна не була погоджена сторонами.

Крім того, пунктом 6.3 Договору передбачено, що всі зміни та доповнення до Договору оформлюються в письмовій формі і вважаються діючими, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін і завірені печатками сторін.

До того ж, Договір поставки нафтопродуктів № 182 від 27.06.2014 не містить погодженої сторонами формули для визначення пропорції, згідно якої може бути здійснено дооцінку вартості товару.

Колегія суддів звертає увагу на те, що місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що позивачем не доведено наявність імпортної складової в структурі ціни поставленого товару.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки на момент звернення з позовом до суду позивачем не був дотриманий порядок оформлення зміни вартості поставленого товару, то дооцінка вартості товару здійснена позивачем безпідставно.

Отже, сума основного боргу за поставлений товар на даний час розгляду справи місцевим господарським судом становила 11 000,00 грн. (без дооцінки вартості товару).

Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з приписами статей 610 і 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, факт наявності порушення договірних зобов'язань у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відповідач надав платіжні доручення, які свідчать про повне погашення заборгованості , але дані платіжні доручення не можуть бути враховані при винесенні постанови у даній справі, так-як погашення суми основної заборгованості відбулось вже після винесення оскаржуваного рішення.

Проте, відповідач не позбавлений права пред'явити їх під час виконання рішення у даній справі, в зв'язку з чим стягувана сума буде зменшена на суму погашеної заборгованості.

Крім того, позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 8088,37 грн. пені та 3% річних у розмірі 849,17 грн.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що випадку несвоєчасної оплати (не оплати) за цим договором, Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної оплати (не оплати) за кожний день прострочення від суми невиконаного грошового зобов'язання.

З оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд здійснив власні перерахунки пені.

Проаналізувавши власні перерахунки пені суду першої інстанції колегія суддів вважає їх обґрунтованими та правильними, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення пені з відповідача лише частково, а саме в розмірі 6848,84 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14).

Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача 849,17 грн. 3% річних .

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви додано копію свідоцтва № 2735 про право заняття адвокатською діяльністю Галамай А.В., копію платіжного доручення № 474 від 11.02.2015, відповідно до якої були оплачені послуги з підготовки та подання позовної заяви до господарського суду Київської області та подальшого супроводження позову до ФОП Калініченка В.А. та довіреність, якою позивач уповноважив адвоката Галамай Андрія Васильовича на представлення інтересів ТОВ "Нафтовий альянс".

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р.).

Враховуючи наведене, предмет даного спору, час, який адвокат витратив на підготовку матеріалів у даній справі та часткове задоволення позовних вимог, суд обмежує розмір відшкодування витрат на оплату послуг адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог та вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 5000,00 грн. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката підлягає частковому задоволенню у розмірі 2500,00 грн.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд відзначає, що в розумінні ст. 33, 36 Господарського процесуального кодексу України скаржник не надав ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції докази які б підтверджували його вимоги та заперечення.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Київської області від 14.04.2015 у справі № 911/538/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтовий альянс" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 14.04.2015 у справі № 911/538/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/538/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

Е.О. Шевченко