РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015Справа №910/9774/15

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГ-ГРУП"

про стягнення грошових коштів 99 251,14 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: Коваленко С.В. (дов. № 155/1/03-46 від 12.01.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГ-ГРУП" про стягнення грошових коштів 99 251,14 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2015 порушено провадження у справі №910/9774/15 та призначено її до розгляду на 21.05.2015 року.

За наслідками судового засідання 21.05.2015 відкладено розгляд справи на 04.06.2015 року.

Ухвалою суду від 04.06.2015 розгляд справи відкладений на 16.06.2015 у зв'язку із неявкою відповідача до судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 16.06.2015 просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

Відповідач укотре не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про поважність причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Разом з тим, приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач не з'явився на виклик суду, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.07.2011 № 1339 «Про внесення змін та доповнень до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 та від 12.05.2011 №715» нежилий будинок площею 1126,04 м2 в будинку № 1/6 літер А' на вул. Фролівській у м. Києві закріплено за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація».

Вказаний будинок передано на баланс підприємства за актом 03-1 від 31.10.2012 року.

Із матеріалів справи вбачається, а саме акту обстеження нежилих приміщень в будинку № 1/6 літер А' на вул. Фролівській від 05.11.2014, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МАГ-ГРУП» фактично використовує частину приміщень на І та II поверхах загальною площею 93,5 кв. м для розміщення офісу. Вказаний акт підписано та скріплено печаткою відповідача.

Позивач стверджує, а відповідач у свою чергу не спростовує, відсутність будь-яких договірних зобов'язань між сторонами.

Таким чином, відповідач, не уклавши відповідного договору оренди, фактично безпідставно користується та зберігає нерухоме майно та не вносить відповідну плату за використання такого майна.

У зв'язку з цим відповідачу 21.01.2015 направлена вимога про сплату (вих. № 155/1/03-258), яка одержана відповідачем 26.01.2015 та залишена без виконання, що зумовило звернення із даним позовом до суду, у межах якого КП «Київжитлоспецексплуатація» просить стягнути з відповідача 90 519,88 грн. плати за користування нежилим приміщенням, 1 301,54 грн. компенсаційних витрат, 719,77 грн. 3% річних та 6 709,95 грн. інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом статей 2, 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» правовою підставою зайняття комунального майна є договір оренди.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини, користування відповідачем нежилими приміщеннями будинку № 1/6 літер А' на вул. Фролівській, які йому не належать, є протиправним.

Згідно з ч.1 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Норми ч. 3 ст. 133 Господарського кодексу України гарантують рівний захист майнових прав усіх суб'єктів господарювання.

Статтею 136 Господарського кодексу України встановлено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Згідно частини 1 та п. 4 частини 3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи.

Відсутність договору оренди та відповідне користування комунальним майном територіальної громади м. Києва і є зберіганням майна без достатньої правової підстави і тягне за собою відшкодування шкоди відповідачем.

Стаття 49 Господарського кодексу України встановлює, що підприємці зобов'язані не завдавати шкоди довкіллю, не порушувати права та законні інтереси громадян і їх об'єднань, інших суб'єктів господарювання, установ, організацій, права місцевого самоврядування і держави. За завдані шкоду і збитки підприємець несе майнову та іншу встановлену законом відповідальність.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Так, суму неодержаної плати за використання нежилих приміщень у будинку № 1/6 літер А' на вул. Фролівській позивач визначає відповідно до п.п. 6.3, 6.4, 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 34/6250 та Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що здійснений розрахунок, на підставі зазначених Положення та Методики, за період з 05.11.2014 по 31.03.2015 є правомірний, а тому сума 91 821 грн. 42 коп., з яких 90 519,88 грн. - плата за користування нежилим приміщенням та 1301,54 грн. - компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, є такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд визнав його обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства України, а вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 719,77 грн. 3% річних та 6 709,95 грн. інфляційних втрат такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГ-ГРУП" про стягнення грошових коштів 99 251,14 грн. - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний культурно-освітній центр "МАГ-ГРУП" (02068, місто київ, вулиця Тростянецька, 4/2, офіс 3-А; ідентифікаційний код 38703278) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01034, місто Київ, вулиця Володимирська, 51А; ідентифікаційний код 03366500) 90 519 (дев'яносто тисяч п'ятсот п'ятнадцять) гривень 88 копійок плати за користування нежилим приміщенням, 1 301 (одну тисячу триста одну) гривню 54 копійки компенсаційних витрат, 719 (сімсот дев'ятнадцять) гривень 77 копійок 3% річних, 6 709 (шість тисяч сімсот дев'ять) гривень 95 копійок інфляційних втрат та 1 985 (одну тисячу дев'ятсот вісімдесят п'ять) гривень 02 копійки судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 16.06.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 22.06.2015 року

Суддя К.В. Полякова