ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.2015 Справа № 905/151/15

Суддя господарського суду Донецької області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь

про стягнення заборгованості в розмірі 134 163 536,96грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Цибуля О.В. - за довіреністю.

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь про стягнення заборгованості в розмірі 134 163 536,96грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на неналежне виконанням відповідачем зобов'язань за Кредитним договором №1089/980-ЮО від 10 січня 2014року щодо своєчасного та повного повернення кредиту. Так, станом на 15 травня 2015р. заборгованість по погашенню кредиту склала 137 967 059,48грн.

15 червня 2015року до канцелярії суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь заборгованість за кредитним договором №1089/980-ЮО від 10 січня 2014року суму заборгованості у загальному розмірі 141 313 048,83грн., з яких: в сумі 89 467 200,00 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу, 28 780 030,24грн. - простроченої заборгованості по відсоткам, 1 720 711,63 грн. - поточної заборгованості по відсоткам, 21 345 106,96грн. - пені. Розглянувши заяву позивача суд дійшов висновку, що вона відповідає приписам ст.22 ГПК України та підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму - 141 313 048,83грн.

Відповідач у судове засідання не з'являвся, відзив на позовну заяву не надав. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь значиться за адресою: 87592, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Шмідта, 8. Саме за цією адресою, яка зазначену у витягу судом були надіслані ухвали про порушення провадження та про відкладення розгляду справи.

В силу ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (далі Закон) Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців це автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно ст.16 Закону Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Статтею 18 Закону встановлено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того за приписами абз.3 п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Конверт, у якому були надіслано процесуальний документ відповідачу, повернувся на адресу суду із довідкою поштового відділення, у якій зазначено причину повернення: «за зазначеною адресою не проживає». Тобто відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак у судове засідання не з'являвся, свого представника не направив, своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відтак, відповідно до положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За клопотанням представника позивача справа слухалась без фіксації судового процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті 9 Європейської хартії регіональних мов або мов меншин (ратифікована Законом України від 15 травня 2003року N802), статті 3 Декларації прав національностей України (від 1 листопада 1991року N1771) та усним клопотанням позивача, справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

10 січня 2014року між Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» (надалі-Позивач/Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ» (надалі- Відповідач/Позичальник) було укладено кредитний договір № 1089/980-ЮО.

Відповідно до умов п.1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 35 000 000,00грн. (ліміт кредитної лінії), починаючи з 10 січня 2014 року на умовах, передбачених цим Договором, далі кредит або кредитна лінія.

Згідно п.1.2 Договору, строк дії кредитної лінії: з 10 січня 2014року по 09 січня 2015року.

Дата повернення кредиту - 09 січня 2015 року (включно), (п.1.3 договору.).

Відповідно до п. 1.5 Договору, процентна ставка за користування кредитними коштами: 26% процентів річних.

Умовами п.2.1.1 Договору між сторонами вставлено умови забезпечення кредиту, яким позичальник відповідач перед банком за виконання своїх зобов'язань по цьому Договору усім своїм майном та коштами, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому законодавством України.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання щодо поверненню банку суми кредиту та/або процентів за неправомірне користування кредитом сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

За несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом та/або процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно (п.5.3 договору).

Згідно приписів п. 8.8. Договору цей Договір набував чинності з моменту підписання цього договору і діяв до повного погашення Кредиту, сплати проценті, можливих штрафних санкцій і до повного виконання усіх умов даного Договору.

В подальшому між сторонами укладалися договори №1 від 11 січня 2014року, №2 від 17 березня 2014року, №3 від 15 квітня 2014року, №4 від 30 квітня 2014року, №5 від 30 травня 2014року, № 6 від 23 червня 2014року, якими внесено зміни до спірного кредитного договору № 1089/980-ЮО від 10 січня 2014року.

Як зазначив позивач, на виконання умов договору, ним було надано відповідачу кошти в сумі 89 476 200,00грн., що підтверджується наступними меморіальними ордерами: № 4093 від 10 січня 2014 року, № 1731 від 16 січня 2014 року, № 2302 від 21 січня 2014 року, №8131 від 05 лютого 2014 року, № 7547 від 19 березня 2014 року, №7163 від 24 березня 2014 року.

Як зазначив позивач, відповідач свої зобов'язання, передбачені кредитним договором не виконав і заборгованість не сплатив.

Постановою правління Національного Банку України № 732 від 20 листопада 2014року Публічне акціонерне товариство "Міський комерційний банк" віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014року № 124 "Про призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ "Міський комерційний банк" з 20 березня 2015року призначено уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ "Міський комерційний банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Тимошенка Костянтина Володимировича.

Враховуючи вищезазначене, суд розглянув позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму - 141 313 048,83грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, відповідно до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, згідно вимог передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК України та ст.174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України та ст.173 ГК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.184 ГК України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого ст.181 цього Кодексу.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як викладено в ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Так, між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «КІККО БЕСТ» 10 січня 2014року укладено Кредитний договір №1089/980-ЮО.

Умовами п.1.1.Банк надав відповідачу кредит шляхом відкриття відновлювальної відключної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 35 000 000, 00грн. (ліміт кредитної лінії).

Пунктом 1.2. сторони визначили строк дії спірного договору, а саме з 10 січня 2014року до 09 січня 2015року.

Умовами п.1.3. спірного договору визначено , строк повернення кредиту - 05 березня 2015р.

Сторони в умовах п.1.5. Договору №1089/980-ЮО від 10 січня 2014р. визначили, що процентна ставка за користування кредитними коштами визначена у розмірі 26% річних.

Згідно приписів п.3.6. спірного договору сторони дійшли згоди, що проценти сплачуються в наступному порядку, а сааме: щомісячно до 15 числа включно місяця наступного за місяцем користування коштами, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту та одночасно з остаточним поверненням кредиту, шляхом здійснення безготівкового перерахування на рахунок № 01.

Сторонами до Договору №1089/980-ЮО від 10 січня 2014р. сторони неодноразово, 6 (шість) додатків до договору, вносили погоджені зміни.

Так, договором №1 від 11.01.2014р. сторонами встановлено максимальний ліміт кредитної лінії у сумі 90 000 000, 00грн.

На виконання умов кредитного договору відповідачу, згідно меморіальних ордерів, наданих позивачем у судовому засіданні, перераховано на рахунок 89 476 200, 00грн.

Умовами п.5.3. Кредитного договору, за не завчасну сплату суми кредиту та/або процентів за користування кредитом та/або процентів за неправомірне користування кредитом відповідач повинен був сплачувати позивачу пеню, яка обраховувалась від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно.

Отримавши зазначену суму, відповідач в порушення умов спірного договору з додатками не здійснив повернення грошей позивачу, та як наслідок за ним утворилась заборгованість.

Відповідно до вимог передбачених частиною 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 626 та 629 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків та є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу положень статей 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013р.«Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі -сплата неустойки, що узгоджується із ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення закріплені і в ст.ст.216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошевих зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно вимог передбачених ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошевих зобов'язань» розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог частини 6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Крім того, вимогами частини 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання , якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до умов Договору №1089/980-ЮО від 10 січня 2014р. Тобто спеціальним законодавством встановлено присікальний строк нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Під час розгляду зазначеної справи відповідачем належним чином не спростовано вимоги, які викладено у позовній заяви.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до приписів ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач свої зобов'язання за Договором №1089/980-ЮО від 10 січня 2014р. належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, під час розгляду зазначеної справи суд дійшов ґрунтовного висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно вимог передбачених Законом України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Виходячи з вищевикладеної норми, судовий збір за подання позову позивачем не сплачено.

Судові витрати покладаються на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

На підставі вимог передбачених ст.129 Конституції України, статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошевих зобов'язань», пунктів 3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р.«Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», ст.ст.6, 9, 11-16, 202, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 551, 610-612, 625- 629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 20, 67, 173, 174, 193, 216-218, 230-232 ГК України та керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь про стягнення заборгованості в розмірі 141 313 048,83грн. (89 467 200,00 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу, 28 780 030,24 грн. - простроченої заборгованості по відсоткам, 1 720 711,63грн. - поточної заборгованості по відсоткам, 21 345 106,96 грн. - пені.), задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь (87592, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Шмідта, буд. 8, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", м.Київ (03141, м. Київ, вул. Солом'янська, 33, ) 89 467 200,00 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу, 28 780 030,24 грн. - простроченої заборгованості по відсоткам, 1 720 711,63 грн. - поточної заборгованості по відсоткам, 21 345 106,96 грн. - пені.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КІККО БЕСТ», м.Маріуполь (87592, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Шмідта, буд. 8, ) на користь державного бюджету витрати по сплаті судового збору в сумі 73 080,00грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.06.2015р.

Суддя С.В. Тоцький