КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 910/19957/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Данилік Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №26 від 20.04.2015 року товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року

у справі №910/19957/14 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147»

до публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

про визнання кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма змінами та доповненнями - недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Сидоренко Ю.А., довіреність №10/00-59 від 16.06.2015 року

ВСТАНОВИВ:

19.09.2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма змінами та доповненнями - недійсним (а.с. 5-8 том 1).

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що спірний кредитний договір №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього був укладений на вкрай невигідних для товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» умовах та під впливом тяжкої обставини, а саме у зв'язку з крутним фінансовим становищем позивача, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 233 ЦК України позивач просить суд визнати спірний договір недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (а.с. 64-69 том 2).

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 скасувати та залишити позов без розгляду (а.с. 86-88 том 2).

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме позивач зазначає, що він не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим не з'явився у судове засідання, в якому було прийнято рішення у справі та не подав, витребуваних судом документів. Враховуючи неявку позивача та неподання ним витребуваних документів, товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» вказує, що місцевий господарський суд повинен був залишити позов без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, однак всупереч нормам ГПК прийняв рішення за наявними матеріалами справи та за відсутності представника позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року апеляційну скаргу №26 від 20.04.2015 року товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 22.06.2015 року.

У зв'язку з надходженням касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року, якою скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.10.2014 року у даній справі про залишення без розгляду позову товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання кредитного договору недійсним, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року було зупинено апеляційне провадження у справі №910/19957/14 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року.

09.06.2015 року справа №910/19957/14 повернута до суду апеляційної інстанції з Вищого господарського суду України, який ухвалою від 28.05.2015 року повернув без розгляду касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року було поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 та призначено розгляд справи на 22.06.2015 року.

У судовому засіданні 22.06.2015 року представник відповідача у справі заперечив проти вимог апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Представник апелянта у судове засідання 22.06.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ст. 98 ГПК України про прийняття апеляційної скарги до провадження апеляційний господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Ухвала надсилається сторонам та прокурору, який брав участь у розгляді справи або вступив у розгляд справи.

Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження та про призначення розгляду справи на 22.06.2015 року була направлена сторонам 07.05.2015 року, ухвала Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року про поновлення провадження у справі надіслана сторонам 11.06.2015 року. Зазначені ухвали суду направлялись на адресу місцезнаходження позивача, зазначену ним у позовній заяві, а саме 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 23, офіс 108.

Згідно здійсненого судом запиту з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №538, встановлено, що ухвала Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року вручена товариству з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» 15.06.2015 року.

Враховуючи такі обставини та приписи ст. 64 ГПК України, колегія суддів вважає, що апелянт належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

28.03.2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» (позичальник за договором, позивач у справі) та акціонерним комерційним банком «Форум» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк Форум», банк за договором, відповідач у справі) укладено кредитний договір №0011/07/01-KLI (а.с. 10-12 том 1), відповідно до п.1.1 якого банк надає позичальнику кредитні кошти у формі відзивної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво приватних будинків з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000,00 доларів США.

Згідно з п.1.2 договору кредитні кошти надаються строком по 27.03.2008 р.

За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5 процентів річних.

За період з 03.07.2007 року по 24.09.2012 року сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору. Даними договорами сторони вносили зміни щодо терміну дії кредитного договору, розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті позичальником за користування кредитними коштами та валюти кредитування.

Так, договором про внесення змін № 4 від 24.09.2012 року до кредитного договору сторони (а.с. 26 том 1) домовилися продовжити термін дії кредитного договору з 01.06.2012 року по 31.10.2012 року (включно) та викласти пункти 1.1, 1.2 та 2.6 в іншій редакції:

- п.1.1 - банк надає позичальнику кредитні кошти у формі не відновлювальної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво будинків та здійснення конвертації доларів США у гривню за цим договором з максимальним лімітом заборгованості в сумі 16 502 446,77 грн;

- п.1.2 кредитні кошти надаються строком до 31 жовтня 2012 року (включно). За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 5 (п'ять) процентів річних.

Тобто, сторонами змінено валюту кредитування і розмір процентної ставки з 13,5% річних знижено до 5% річних.

З наявних в матеріалах справи меморіальних ордерів вбачається, що протягом 2007 та 2008 років банк надавав товариству з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» кредитні кошти у сумі, яка зазначалася в заявках позичальника на отримання кредиту (а.с. 84-169 том 1).

З письмових пояснень відповідача та з наданих відповідачем документів вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» здійснювало погашення суми кредиту та сплачувало проценти за користування кредитними коштами, що позивачем не заперечується.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як унормовано ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Приписами ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, який оскаржується позивачем, суд дійшов вірного висновку, що спірний договір містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом для даного виду договорів.

Зазначений кредитний договір був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств, та реально виконувався сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання кредитного договору недійсним товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» вказує на те, що він укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, у зв'язку з тяжким фінансовим становищем .

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою: під впливом тяжкої для неї обставини; на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини; друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму Верховного Суду України роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Аналогічна правова позиція викладена і в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на момент укладання оспорювального кредитного договору його фінансовий стан був тяжкий, на підтвердження чого надав баланс за 2006 та 2007 роки, звіти про фінансові результати за 2006 і 2007 роки.

Однак, як вбачається з наявних документів у справі за весь час дії спірного договору питання про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» не порушувалось ні самим підприємством, ні його кредиторами. Навпаки, з наданого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 24.07.2014 року, вбачається, що позивач здійснював погашення суми кредиту та сплачував відсотки за користування кредитними коштами.

Разом з тим, як вбачається з п. 6.1.4 кредитного договору, підписуючи договір, позивач гарантував, що на момент укладення цього договору не існує ніяких виконавчих документів, рішень суду, будь-яких інших органів, податкової застави, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань по цьому договору.

Таким чином, надані суду фінансові звіти та баланс товариства з обмеженою відповідальністю «BIЛ-147» не підтверджують перебування у тяжкому фінансовому стані товариства при укладенні спірного договору, позивачем не доведено, що укладання спірного правочину спричини матеріальні втрати товариству, які б були неспіврозмірними з набутим правочином, так само як і не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б, що за інших обставин кредитний договір позивачем не укладався б взагалі або укладався на не таких умовах. Слід зазначити, що товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» не подав жодних документів на підтвердження того факту, що банк скористався впливом якихось обставин позивача, а тому уклав спірний кредитний договір.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про недоведеність позивачем існування обставин, передбачених ст. 233 ЦК України, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

У поданій апеляційній скарзі, позивач стверджує, що Господарський суд міста Києва порушив норми процесуального права, оскільки прийняв рішення у судовому засіданні 06.04.2015 року за відсутності представника товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147», яке не було належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, та за відсутності документів, витребуваних ухвалою суду. Враховуючи вказані обставини, апелянт вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року підлягає скасуванню, а позов слід залишити без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 81 ГПК України. Апеляційний господарський суд не погоджується з такими доводами товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам та прокурору за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно абз. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто за адресою повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В позовній заяві, яка подана товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147», позивачем зазначено юридичну адресу: 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 23, офіс 108, яка відповідає адресі місцезнаходження позивача, зазначеній в наявній в матеріалах справи Виписці з ЄДРПОУ (а.с. 27-28, 71-74 том 1). Ухвала Господарського суду міста Києва від 11.03.2015 року про призначення справи до розгляду була направлена товариству з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» 13.03.2015 року на вищезазначену адресу, та отримана представником товариства 18.03.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за №790 (а.с. 54 том 2). При цьому, посилання апелянта на те, що вказане поштове повідомлення отримано не уповноваженою особою позивача не може бути взято до уваги, оскільки ухвала суду була направлена на адресу позивача згідно вимог ст. 64 ГПК України, позивач не заперечує своє місцезнаходження за цією адресою, підпис особи на повідомленні про вручення вчинений без будь-яких записів чи уточнень щодо особи отримувача, що свідчить про отримання позивачем направленої ухвали, а відтак жодних обставин, які б давали місцевому господарському суду підстави для сумніву щодо отримання позивачем ухвали суду про призначення справи до розгляду на 06.04.2015 року, не існувало.

Враховуючи такі обставини та приписи ст. 64 ГПК України, колегія суддів вважає, що апелянт був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду позову у місцевому господарському суді. Крім того, як визначено у п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, визначеному господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Згідно п.п. 4.8., 4.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов: додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.

Звертаючись з позовом у даній справі, товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» додало до позовної заяви засвідчені копії спірного кредитного договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 року з усіма укладеними до нього додатковими угодами; Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - позивача; Статуту; довідки з ЄДРПОУ; копії балансу та фінансових звітів, на які посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Приписами статті 22 ГПК України визначено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Згідно зі ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Пунктом 2.2. вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. визначено, що копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27. Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, згідно якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту.

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору, справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 ГПК.

Як вбачається з поданих до позовної заяви копій документів, всі вони засвідчені у відповідності до наведених вимог Національного стандарту України, оскільки засвідчені підписом генерального директора ТОВ «ВІЛ-147» В.І. Авескулова, містять напис «згідно оригіналу», дату засвідчення та скріплені печаткою позивача, а відтак подані копії вважаються належними та допустимими доказами, які не викликають сумніву у їх достовірності.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що на момент прийняття рішення місцевим господарським судом не існувало обставин, які б перешкоджали б розглядові спору та слугували б підставою для залишення позову без розгляду, так як поданих позивачем доказів було достатньо для повного дослідження дійсних обставин справи та прийняття на підставі наявних матеріалів законного та обґрунтованого рішення.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/19957/14 залишити без змін.

3. Справу №910/19957/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко