номер провадження справи 27/74/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015 Справа № 908/1796/15-г

За позовом: Прокурора міста Запоріжжя (69035 м. Запоріжжя, вул. Я.Новицького, 5) в інтересах

позивача 1: Запорізької міської ради (69105 м. Запоріжжя пр. Леніна, 206)

позивача 2: Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (69105 м. Запоріжжя, пр. Леніна, 206)

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача-2: Ліквідаційної комісії управління комунальної власності Запорізької міської ради (м. Запоріжжя, пр-т Леніна, 204)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Територіальний відділ освіти, молоді та спорту Ленінського району Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради (69096 м. Запоріжжя, вул. Бородинська, 1а)

про спір немайнового характеру

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від прокуратури: Черкасенко І.І., дов. № 026984 від 01.07.2014 р.

від позивача 1: не з'явився

від позивача 2: Медвідь С.Д, дов. № 176/01/01-10 від 15.12.2014 р.

від відповідача 1: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1 від 30.03.1999 р.

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: Пономаренко О.О., дов. № 01с-15 від 13.03.2015 р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов прокурора міста Запоріжжя в інтересах Запорізької міської ради, м. Запоріжжя та Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя та Ліквідаційної комісії управління комунальної власності Запорізької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Територіальний відділ освіти, молоді та спорту Ленінського району Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради, м. Запоріжжя про визнання недійсним та скасування наказу Управління комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради від 12.11.1998 р. № 193; визнання недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 573 від 15.12.1998 р. укладений між Запорізькою міською радою в особі начальника управління комунальної власності Запорізької міської ради, директором Запорізької комерційної загальноосвітньої школи № 100 та приватним підприємцем ОСОБА_1 про передачу у строкове платне користування нежитлового приміщення загальною площею 44,18кі.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 для розміщення перукарні та зобов'язання фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), повернути Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради не житлове приміщення загальною площею 52,18 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 98 010 грн. 00 коп., що перебуває на балансі Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р., автоматичним розподілом справ між суддями від 19.03.2015 р., справу № 908/1796/15-г передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 20.03.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1796/15-г, присвоєно справі номер провадження 27/74/15 та призначено судове засідання на 22.04.2015 р.

Ухвалою суду від 22.04.2015 р., на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 19.05.2015 р. у зв'язку з неявкою в засідання суду представника позивача-1.

Ухвалою суду від 19.05.2015р. залучено до участі у справі у якості відповідача 2 - Ліквідаційну комісію управління комунальної власності Запорізької міської ради, відповідно до ст. 24 ГПК України за письмовою заявою прокуратури, міститься в матеріалах справи. Розгляд справи відкладено на 17.06.2015р.

17.06.2015р. продовжено судовий розгляд справи № 908/1796/15-г.

17.06.2015р. до початку розгляду справи представники сторін заявили письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 17.06.2015р. представник прокуратури підтримав вимоги, заявлені в інтересах Запорізької міської ради, м. Запоріжжя та Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя, на підставах, викладених у позовній заяві.

У судове засідання 17.06.2015р. представник позивача-1 не з'явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Вимоги суду, викладені в ухвалі не виконав, витребувані документи не надав. Клопотань про розгляд справи без позивача - 1 або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Представник позивача-2 надав суду письмову заяву, зазначив наступне: згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, а саме коли недійсність правочину встановлена законом.

Відповідно до п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПІН 5.5.2.008-01, які затверджені Постановою Головного державного санітарного лікаря України 14.08.2001р. № 63, встановлено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям, іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Але, в момент укладання договору оренди вказані ДСанПІН 5.5.2.008-01 не діяли, а діяли ДСанПІН 5.5.2.008-98 «Устаткування, утримання середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладів та організація навчально-виховного процесу» та Санин 42-125-42-16-86.

Представник третьої особи в засіданні суду 17.06.2015р., підтримав позовні вимоги, вважає вимоги прокурора заявлені в інтересах позивачів- 1 та - 2 обґрунтованими, про що викладено в письмових поясненнях, які додано до матеріалів справи.

Відповідач-1 у судовому засіданні 17.06.2015р. проти позову заперечив, на підставах викладених у відзиві (міститься в матеріалах справи). Наполягає на письмовій заяві, яка адресована суду щодо застосування строку позовної давності в порядку статті 267 ч.4 Цивільного кодексу України.

Відповідач-2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Вимоги суду, викладені в ухвалі не виконав, витребувані документи не надав. Клопотань про розгляд справи без відповідача- 2 або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні, протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно роз'яснень Вищого Господарського Суду України, які викладені в інформаційному листі від 15.03.2010 року № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" - неявка в судові засідання учасників судового процесу (сторін), ненадання витребуваних судом документів та доказів, необхідних для повного розгляду справи - подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, може розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і доповнень і про визнання таким, що втратило чинність, деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Неявка позивача-1 та відповідача-2 в судове засідання не звільняє їх від виконання вимог суду, викладених в ухвалах суду і направлення суду витребуваних матеріалів.

Суд зазначає, що господарський процесуальний кодекс України не обмежує коло осіб, які можуть з'явитися в судове засідання та представляти інтереси Запорізької міської ради та Ліквідаційної комісії управління комунальної власності Запорізької міської ради, згідно статті 28 ГПК України.

Справу розглянуто в порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами, оригінали яких судом оглянуті в судовому засіданні 17.06.2015р.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Прокуратурою міста Запоріжжя в ході вивчення стану законності встановлено, що відповідно до п. 1 наказу Управління комунальної власності Запорізької міської ради від 12.11.1998р. № 193, приватному підприємцю ОСОБА_1 передано в оренду частину нежитлового приміщення Запорізької комерційної загальноосвітньої школи АДРЕСА_2, площею 44,18 кв.м строком на 3 роки, для розміщення перукарні.

На виконання вказаного наказу, 15.12.1998р. між Запорізькою міською радою в особі начальника управління комунальної власності Запорізької міської ради (орендодавець), директором Запорізької комерційної загальноосвітньої школи № 100 та ПП ОСОБА_1 (орендар) 15.12.1998р. укладено договір оренди нежитлового приміщення № 573.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає в строкове платне користування орендарю нежитлові приміщення площею 44,18 кв.м по АДРЕСА_2, що знаходиться на балансі Запорізької комерційної загальноосвітньої школи № 100.

Згідно п. 1.2 договору приміщення використовується орендарем на правах оренди для розміщення перукарні.

Згідно додаткової угоди до договору оренди від 15.12.1998р. № 573 на підставі рішень Запорізької міської ради від 18.02.2011р. № 6 «Про структуру виконавчих органів Запорізької міської ради, загальну чисельність апарату Запорізької міської ради та її виконавчих органів», від 06.04.2011р. № 20 «Про передачу департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради окремих повноважень щодо управління об'єктами права комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» сторони дійшли згоди замінити сторону в договорі оренди нежитлового приміщення, а саме Управління комунальної власності Запорізької міської ради та Відділ освіти Ленінської районної адміністрації вибули та замінені на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Департамент освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради відповідно.

Також, змінено назву освітнього закладу, в якому знаходиться орендоване приміщення з - Запорізька комерційна загальноосвітня школа №100, на - Запорізька спеціалізована загальноосвітня школа І-ІП ступенів №100, про що внесено відповідні зміни до договору шляхом підписання додаткової угоди від 28.07.1999р.

Додатковою угодою від 12.08.2002р. до п. 1.1 договору внесено зміни щодо збільшення площі орендованого приміщення на 8 кв.м., а саме площа приміщення переданого в оренду у приміщенні загальноосвітнього закладу складає 52,18 кв.м.

Додатковою угодою від 31.12.2004р. внесено зміни до п. 10.1 договору, відповідно встановлено, що договір діє до 01.12.2009р. строком на 5 років. У додатковій угоді від 15.12.2009р. сторони зазначили, що договір оренди є продовженим до 15.12.2011р.

Відповідно до додаткової угоди від 30.12.2011р. сторони визначили, що договір оренди є продовженим до 15.12.2016р.

Тобто, даним пунктом додаткової угоди зафіксовано факт пролонгації (продовження) строку дії договору оренди.

Крім того, сторонами також неодноразово вносилися зміни до договору в частині визначення розміру орендної плати.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту порушеного права (охоронюваного законом інтересу), який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч.1 статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи договір оренди нежитлового приміщення № 573 від 15.12.1998р. сторони дотрималися вимог статті 203 Цивільного Кодексу України та мали на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони приступили до виконання договору, а відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Додаткова угода від 30.12.2011р. вчинена у тій самій формі, що й договір № 573 простій письмовій формі, яка вимагалася на час укладення договору оренди.

Відповідно до п. 10.7 договору у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він (договір) вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Аналогічний припис міститься в ст. 764 ЦК.

Зі змісту зазначених правових норм випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним протягом одного місяця після закінчення строку договору.

При цьому законодавчо не встановлений початок перебігу строку для надіслання заяви однією із сторін про припинення або зміну умов договору. В даному випадку має значення лише те, чи збіг встановлений місячний термін для заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди після закінчення терміну дії такого договору, оскільки саме із його закінченням пов'язане продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Представники сторін у судовому засіданні пояснили, що жодна із сторін договору з заявами про припинення договору не зверталася, відповідач на теперішній час користується приміщенням. Із представленого листування, укладених додаткових угод слідує, що договір виконувався сторонами, пролонговувався взаємною згодою сторін договору.

У позовній заяві прокурором не наведено фактів порушення саме інтересів держави та не наведено будь-якого поважного обґрунтування необхідності їх захисту у цьому конкретному випадку.

Відповідач відповідно до умов письмового договору, як орендатор утримує нерухоме майно власника у належному технічному та санітарному стані; несе замість власника майна усі поточні експлуатаційні витрати, своєчасно сплачує орендну плату відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Таким чином, користування відповідачем орендованим майном у жодному разі не порушує інтереси власника майна (інтереси держави) та не потребує будь-якого їх захисту у судовому порядку.

В обґрунтування своїх позовних вимог, прокурор посилається на те, що відповідачем були порушені приписи ч. 5 ст. 63 Закону України «Про освіту» у тій її частині, що «об'єкти освіти і науки... не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використання не за призначенням».

При цьому, прокурор у позовній заяві не визначив, що саме є «об'єктом освіти і науки». У позовній заяві не визначено чи було здійснено під час користування в оренді перепрофілювання приміщення або яке саме її призначення і чи використовувалась воно не за призначенням. Жодних фактів щодо цих обставин не наведено.

Щодо посилання прокурора на приписи Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу (ДСанПіН 5.5.2.008-01), затверджених Постановою Головного державного санітарного лікаря України за № 63 14 серпня 2001 року (погоджені Міністерством освіти і науки України - лист від 05.06.2001р. N 1/12-1459), а саме пункту 3.19., слід зазначити наступне.

На час укладання договору оренди, ця норма права ще не діяла. До того, згідно абзацу 2 пункту 3 розділу 1. «Галузь застосування» - «Предметова» - «Ці санітарні правила і норми призначені для керівників, учителів, вихователів і медичного персоналу загальноосвітніх навчальних закладів, працівників органів управління освітою і санітарно-епідеміологічної служби.» Щодо розповсюдження цих правил на власників майна (юридичних осіб), жодного посилання цей нормативний акт не має.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, цей спір повинно розглядати з застосуванням норм законодавства, які діяли саме на момент вчинення правочину (укладання договору оренди), тобто на 15 грудня 1998 року.

Посилання прокурора на приписи ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України, згідно яких повинно бути здійснене повернення майна відповідачем власнику є безпідставними з наступних обставин.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч. 2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Приписи ст. 1212 ЦК України (повернення безпідставно набутого майна) застосовуються лише за умови набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Безпідставність полягає в тому, що придбання або збереження майна відбувається без правових підстав, встановлених законом, договором, адміністративним актом чи одностороннім правочином.

Оскільки відповідач отримав нежитлове приміщення площею 44,18 кв.м в оренду за договором оренди нежитлового приміщення № 573 від 15.12.1998р., договір з часу його укладення на день розгляду справи не припинив свою дію та виконувався сторонами без будь-яких порушень, то таке нежитлове приміщення не може бути витребуване у відповідача відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори страхування, кредитні угоди та ін.), оскільки зазначена форми або процедури не є елементом форми правочину. І тільки у зазначених випадках правочин є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором, він має право на захист своїх прав у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Зі змісту оспорюваного договору оренди нежитлового приміщення № 573 від 15.12.1998р. вбачається, що сторони у цьому договорі узгодили всі істотні умови, за скріпили даний договір печатками обох сторін та підписами.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638 ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В матеріалах справи міститься заява відповідача - 1 ОСОБА_1про застосування строків позовної давності.

Згідно статті 260 ЦК України - обчислення позовної давності має відсилочний характер, оскільки позовна давність за своєю юридичною природою є цивільно-правовим строком, і до її обчислення застосовуються загальні правила.

Стаття 267 ч. 4 Цивільного кодексу України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення - ст.267 ч.3 ЦК України.

Згідно із загальним правилом, після закінчення строку позовної давності особа втрачає можливість удатися до судового захисту порушеного права. Між тим, нормою ч.1 ст.267 ЦК України передбачено, що боржник або інша зобов'язана особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного. Дане положення є додатковою гарантією захисту прав кредитора та законодавчо закріпленим підтвердженням того, що навіть в разі спливу строку позовної давності суб'єктивне право продовжує існувати. При цьому факт необізнаності боржника про закінчення строку позовної давності юридичного значення не має.

Відповідно до норм ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строки позовної давності встановлені нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Господарським судом, було з'ясовано не дотримання позивачем правил обчислення процесуальних строків, які є важливими для господарського процесу взагалі та для забезпечення прав і свобод учасників судового процесу особливо.

Процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Оскільки, заява відповідача відповідає вимогам чинного законодавства України, суд приймає відповідну заяву, в порядку статті 267 ч. 4 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно статті 260 Цивільного кодексу України передбачені правила обчислення строку позовної давності є суворо імперативними за своїм характером і не можуть бути змінені за домовленістю сторін.

За таких обставин, господарський суд Запорізької області не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведені їх переконливості, що позивачем зроблено не було.

За таких обставин, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

На підставі статті 85 ГПК України - 17.06.2015року суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Судовий збір, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 27,29, 33, 35, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог прокурора міста Запоріжжя в інтересах Запорізької міської ради, м. Запоріжжя та Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя та Ліквідаційної комісії управління комунальної власності Запорізької міської ради відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 23.06.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.