ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 915/681/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Бездолі Ю.С.

при секретарі судового засідання: Кушніренко А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Яцюк І.О., довіреність від 31.03.2015р. №Д-664/2015

від відповідача: Мерлянова С.М., довіреність від 02.04.2013р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву: Державного концерну «Укроборонпром» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, )

до відповідача: Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38, )

про: стягнення 7238364,96 грн., -

Суть спору: Державний концерн «Укроборонпром» звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» 6160810 грн., з яких: 4000000 грн. основного боргу, 75616,44 грн. 3% річних, 1321248,35 грн. інфляційних нарахувань та 763945,21 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. в частині повернення суми позики у строк та в порядку, визначеним договором.

12.05.2015р. за вх.№8283/15 до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

19.05.2015р. за вх.№8815/15 до суду від відповідача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

15.06.2015р. за вх.№10746/15 до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 7238364,96 грн., з яких: 4000000 грн. основного боргу, 90739,73 грн. 3% річних, 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань та 947945,21 грн. пені.

15.06.2015р. за вх.№10755/15 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У наданому відзиві відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього 3% річних, інфляційних втрат і пені, в цій частині просив відмовити у задоволенні позовних вимог та заявив клопотання про відстрочення виконання судового рішення на один рік.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 15.06.2015р. оголошувалась перерва до 22.06.2015р. о 16:30.

19.06.2015р. за вх.№11300/15 до суду від відповідача надійшло клопотання та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У наданому клопотанні відповідач просить суд відмовити у стягненні з нього 3% річних та інфляційних втрат, зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені до 1000 грн., відстрочити виконання судового рішення на один рік та на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан відповідача - звільнити його від сплати судового збору.

22.06.2015р. за вх.№11352/15 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, заперечення проти клопотання відповідача та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні:

- не заперечував проти стягнення з відповідача основного боргу за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р.,

- заперечив проти нарахування трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань у зв'язку із тим, що договором позики не встановлений розмір процентів, відтак відповідно до ст. 1048 ЦК України їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ; на момент звернення до суду нарахування трьох процентів річних на 30.04.2015р. було передчасним;

- у зв'язку зі спливом строків нарахування пені просив суд відмовити у стягненні пені;

- у зв'язку з тяжким фінансовим станом відповідача, недоведеністю позивачем факту заподіяння йому внаслідок порушення відповідачем грошових зобов'язань матеріальної шкоди - просив суд зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені до 1000 грн.;

- враховуючи фінансово-майновий стан відповідача - просив суд відстрочити виконання судового рішення на один рік;

- на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан відповідача - просив суд звільнити його від сплати судового збору.

Представник позивача у судовому засіданні та у письмових поясненнях та запереченнях за вх.№11352/15 від 22.06.2015р. вказав на:

- безпідставність посилань відповідача на ст. 1048 ЦК України;

- правомірність нарахування відповідачу в якості способу захисту майнового інтересу кредитора - 3% річних та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України, які не підлягають зменшенню;

- правильне визначення позивачем строків нарахування пені, з урахуванням п.6.5 укладеного договору;

- уточнення позивачем періоду заборгованості внаслідок подання заяви про збільшення розміру позовних вимог за вх.№10746/15 від 15.06.2015р.;

- відсутність підстав для зменшення розміру нарахованої пені та надання відповідачу відстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив:

16.09.2013р. між Державним концерном «Укроборонпром» (Позикодавець, позивач) та Державним підприємством «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» (Позичальник, відповідач) укладений договір позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965, відповідно до умов якого Позикодавець передає Позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, визначеними цим договором.

Згідно з п.1.2 договору позика за цим договором є безпроцентною.

За п.2.1 договору сума позики за договором становить 4000000 грн. (чотири мільйони гривень).

Відповідно до п.3.1 договору Позикодавець протягом тридцяти банківських днів з дати укладення договору перераховує суму позики в безготівковій формі на поточний рахунок Позичальника.

У відповідності до п.4.1 договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів Позичальнику відповідно до п.3.1 договору і закінчується дванадцятого вересня дві тисячі чотирнадцятого року.

Пунктами 5.1-5.5 договору передбачено, що Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві суму позики до кінця строку, на який вона надана. Повернення позики Позичальником Позикодавцю може здійснюватись одноразово або частинами. Позичальник має право достроково повернути позику. Повернення суми позики здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування Позичальником грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця. Сторони можуть домовитись про повернення позики шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Днем повернення позики вважається день зарахування повної суми позики на поточний рахунок Позикодавця або дата набуття чинності договором про зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами.

Згідно з п.п. 6.1, 6.3, 6.5, 6.6 договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (однієї десятої) відсотка від суми за кожен день прострочення, яка не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення. Сплата неустойки (штрафу, пені), інших штрафних санкцій, а також відшкодування збитків не звільняє сторону від необхідності виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до п.8.2 договору за всіма видами зобов'язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовились встановити позовну давність тривалістю двадцять років.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту виконання Позичальником своїх зобов'язань за договором у повному обсязі. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов'язань за даним договором.

На виконання умов укладеного договору 16.09.2013р. позивач перерахував відповідачу 4000000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1874 від 16.09.2013р., поясненнями позивача та не заперечується відповідачем.

Натомість відповідачем не виконані свої договірні зобов'язання в частині повернення суми позики у строк та в порядку, визначеним договором, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Відповідач не заперечує проти стягнення з нього основного боргу за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р., заперечує проти нарахування трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, просить зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені та відстрочити виконання судового рішення на один рік.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Господарським судом встановлений факт надання позивачем відповідачу за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. суми позики у розмірі 4000000 грн. та факт неповернення відповідачем позивачу 4000000 грн. наданої позики до кінця строку, на який вона надана, тобто до 12.09.2014р.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. складає 4000000 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення з відповідача 4000000 грн. основного боргу є правомірними та підлягають задоволенню.

Водночас відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд приймає до уваги надані позивачем у заяві про збільшення розміру позовних вимог розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань, вважає їх обґрунтованими.

При цьому господарський суд не приймає до уваги посилань відповідача на неправомірність нарахування йому 3% річних та інфляційних нарахувань у зв'язку з тим, що договором позики не встановлений розмір процентів, відтак відповідно до ст. 1048 ЦК України їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, - оскільки посилання відповідача на ст. 1048 ЦК України в частині нарахувань 3% річних та інфляційних нарахувань є безпідставними. Статтею 1048 ЦК України регулюється нарахування процентів за договором позики, проте у відповідності до п.1.2 договору позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. позика за цим договором є безпроцентною. Більш того, посилання відповідача на ст. 1048 ЦК України жодним чином не створюють підстав для не нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Така ж правова позиція викладена і у п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (з наступними змінами та доповненнями).

Що стосується посилань відповідача на передчасність нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань, то судом перевірено періоди нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань та не встановлено жодних порушень законодавства при їх визначенні позивачем.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку про правомірність та необхідність задоволення позовних вимог Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення з відповідача 90739,73 грн. 3% річних, нарахованих за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р., та 2199680,02 грн. інфляційних нарахувань, нарахованих за період з вересня 2014 року по травень 2015 року (включно).

Іншого відповідачем не доведено.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 947945,21 грн. пені, нарахованої за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р., суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

У ч.6 ст. 231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За вимогами ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сплата відповідачем пені передбачена п.п. 6.3-6.6 договору позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р.

Посилання відповідача на ч.6 ст. 232 ГК України щодо неправомірності стягнення з нього пені більш ніж за шестимісячний період не приймаються судом до уваги, оскільки п.6.5 договору позики №UOP-2.011-61-Д-13-61/965 від 16.09.2013р. передбачено, що неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення.

За цих обставин, господарський суд, перевіривши наданий позивачем у заяві про збільшення розміру позовних вимог розрахунок пені, вважає, що останнім вірно та підставно розраховано розмір пені в сумі 947945,21 грн. за період з 13.09.2014р. по 15.06.2015р.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з вимогами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За вимогами п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Таким чином, нормами ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України передбачене право суду у певних випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При вирішенні питання про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, ступінь виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, а також врахувати інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора. При цьому якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Тобто, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Окрім того, як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Позивач на вимогу суду не подав суду докази понесення позивачем збитків внаслідок неповернення йому відповідачем наданої суми позики та докази майнового стану позивача. При цьому, представник позивача пояснив суду, що майновий стан позивача кращий майнового стану відповідача.

Відповідач на вимогу суду подав суду докази майнового стану відповідача, з яких вбачається збитковість господарської діяльності останнього, наявність арешту коштів відповідача в межах відкритих виконавчих проваджень. Відповідач пояснив суду, що заборгованість підприємства тільки по заробітній платі становить більше 13000000,00 грн.

На підставі аналізу поданих доказів, із врахуванням відсутності в матеріалах справи доказів спричинення позивачу збитків внаслідок неповернення йому відповідачем наданої суми позики у визначений договором строк, приймаючи до уваги майновий стан обох сторін, причини неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, а також враховуючи відсутність доказів завдання збитків іншим учасникам господарських відносин (ч.2 ст. 233 ГК України), і оскільки необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду, господарський суд дійшов висновків про необхідність використання такого права суду та про зменшення нарахованої відповідачу пені на 90%, а отже позов Державного концерну «Укроборонпром» в частині стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню судом в сумі 94794,52 грн.

Щодо клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду на один рік, то суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.2 ст. 84 ГПК України при задоволенні позову в резолютивній частині рішення в т.ч. вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Застосовуючи заходи, передбачені статтею 121 ГПК, господарські суди повинні мати на увазі таке. Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Така ж правова позиція викладена і у п.п. 7.1, 7.1.2, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (з наступними змінами та доповненнями).

Господарський суд вважає, що матеріальні інтереси позивача полягають у повному виконанні боржником рішення господарського суду, між тим матеріальні інтереси відповідача полягають у збереженні нормальної господарської діяльності боржника, що в кінцевому рахунку дозволить забезпечити матеріальні інтереси позивача та повністю виконати рішення суду.

Матеріалами справи дійсно підтверджується важкий фінансовий стан відповідача (в т.ч. збитковість господарської діяльності останнього, наявність арешту коштів відповідача в межах відкритих виконавчих проваджень) та відсутність у останнього на даний час коштів для повного виконання рішення суду у даній справі.

Господарський суд вважає, що на даний час матеріалами справи підтверджується наявність виняткових обставин, які ускладнюють виконання відповідачем рішення суду у даній справі, а тому, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів коли саме майновий стан відповідача покращиться та внаслідок яких саме дій (подій), вирішив частково задовольнити заяву відповідача про відстрочку виконання рішення суду у даній справі до 23.07.2015р. (на 1 місяць).

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Господарський суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору, оскільки відповідач не повинен у даній справі сплачувати судовий збір до бюджету, а звільнення відповідача від відшкодування позивачу сплаченого останнім до бюджету судового збору не передбачено законом.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Державного концерну «Укроборонпром» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38, ) на користь Державного концерну «Укроборонпром» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, код ЄДРПОУ 37854 (чотири мільйони) грн. основного боргу, 90739 (дев'яносто тисяч сімсот тридцять дев'ять) грн. 73 коп. 3% річних, 2199680 (два мільйони сто дев'яносто дев'ять тисяч шістсот вісімдесят) грн. 02 коп. інфляційних нарахувань, 94794 (дев'яносто чотири тисячі сімсот дев'яносто чотири) грн. 52 коп. пені та 73080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Відстрочити виконання рішення суду до 23.07.2015р.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Миколаївської області.

Повне рішення складено 30 червня 2015 року.

Суддя Ю.С. Бездоля