номер провадження справи 27/93/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2015 Справа № 910/7509/15-г

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" (03062 м. Київ, пр. Перемоги, 77/1 кв. 20)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" (84116 Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Бульварна, буд. 10, кв. 116)

про визнання недійсним договір купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Пахолок Р.Р., дов. № 01-12/03/15 від 20.03.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" про визнання недійсним договір купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014 р., передано за підсудністю до господарського суду Запорізької області.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями від 06.04.2015р., справу № 910/7509/15-г передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", якщо місцевий господарський суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то заява подається до господарського суду за територіальною підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження Вищого господарського суду України від 08.09.2014р. № 28-р "Про зміну територіальної підсудності господарських справ", у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарськими судами Донецької і Луганської областей, Донецьким апеляційним господарським судом у районі проведення антитерористичної операції, на підставі подання Державної судової адміністрації України від 26.08.2014 р. № 8-4166/14 та від 29.08.2014р. № 8-4211/14, керуючись статтею 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням анти терористичної операції", статтею 34 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що розгляд господарських справи, підсудних господарським судам, розташованим в районі проведення антитерористичної операції, здійснюється зокрема: господарських справ, підсудних господарському суду Донецької області - господарським судом Запорізької області.

Ухвалою суду від 07.04.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/7509/15-г, присвоєно справі номер провадження 27/93/15 та призначено судове засідання на 29.04.2015р.

Ухвалою суду від 29.04.2015р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 28.05.2015р., у зв'язку з неявкою в засідання суду представників сторін, судом з власної ініціативи забезпечено проведення судового засідання в режимі відеоконфіренції, проведення якої доручено апеляційному суду міста Києва.

Ухвалою суду від 28.05.2015р. продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, відповідно до ст. 69 ГПК України, за письмовою заявою відповідача. Розгляд справи відкладено на 19.06.2015р.

19.06.2015р. продовжено судовий розгляд справи № 910/7509/15-г.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 5, 9 ст. 74-1 ГПК України, господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Судове засідання 19.06.2015р. здійснювалося господарським судом Запорізької області не в режимі відео конференції, у зв'язку з неможливістю забезпечити її проведення 19.06.2015р. об 11 - 00 год. у апеляційному суді міста Києва,

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представнику відповідача, який прибув в судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача у судове засідання 19.06.2015р. не з'явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином.

Співробітниками судового інформаційного центру було повідомлено, що позивач вчасно прибув до апеляційного суду міста Києва для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак його участь не була забезпечена з причин, які вникли у даному суді.

У судовому засіданні 28.05.2015 р. представник позивача підтримав заявлені вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві.

28.05.2015р. на електронну адресу суду, позивач надіслав клопотання про зупинення провадження у справі № 910/7509/15-г до вирішення по суті господарським судом м. Києва справи № 910/7865/14 за позовом Борсало О.В. до ПАТ "ФМЗ" про визнання рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "ФМЗ" від 29 квітня 2013 року, оформлених протоколом № 1 від 13 травня 2013 року, від 08 червня 2013 року та від 01 квітня 2014 року недійсними.

Відповідач заперечив проти клопотання позивача щодо зупинення провадження у справі, зазначив, що по справі № 910/7865/14 вже прийнято рішення.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 910/7509/15-г, заслухавши думку відповідача з приводу заявленого клопотання, господарський суд Запорізької області дійшов висновку, щодо відмови у його задоволенні, оскільки клопотання позивача в порядку статті 79 ГПК України - процесуально необґрунтоване в силу наступного: зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Тобто, причиною зупинення в даному випадку є неможливість розгляду справи, що знаходиться в провадженні господарського суду, до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати:

а) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом;

б) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок:

- непідвідомчості;

- обмеженості предметом позову;

- неможливості розгляду тотожної справи;

- певної черговості розгляду вимог.

Клопотання позивача не містить будь-яких посилань на те, з'ясування яких саме обставин в ході розгляду справи № 910/7865/14 унеможливлює розгляд заявленої позовної вимоги у даній справі.

Отже, позивачем не надано достатніх в обґрунтування клопотання підстав та доказів, які б були причиною для зупинення в даному випадку, у зв'язку з неможливість розгляду справи № 910/7509/15-г, до вирішення пов'язаних з нею іншої справи № 910/7865/14, яка розглядається господарським судом міста Києва.

За таких обставин, господарський суд Запорізької області відмовляє у задоволенні клопотання позивача в порядку статті 79 ГПК України.

Крім того, на електронну адресу суду 19.06.2015р. о 15-40 год. надійшло клопотання позивача про залучення до участі у справі Фонд державного мана України, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Зазначене клопотання позивача залишено судом без задоволення, оскільки надійшло до суду після завершення судового засідання та прийняття рішення у справі.

Клопотання про зупинення провадження у справі надіслане 19.06.2015р. о 15 год. 40 хв., судове засідання у справі здійснювалося об 11-00 год., тобто надійшло після закінчення судового засідання.

Відповідач в засіданні суду 19.06.2015р. проти позову заперечив, на підставах викладених у письмовому відзиві та додаткових поясненнях, надісланих на адресу суду 15.06.2015р. (містяться в матеріалах справи). Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні, протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Позивач належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і доповнень і про визнання таким, що втратило чинність, деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Справу розглянуто в порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами, оригінали яких судом оглянуті в судовому засіданні 19.06.2015р.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представника відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позов обґрунтовується наступним:

В травні 2014 року Публічному акціонерному товариству «Феодосійський механічний завод» стало відомо, що від його мені на користь ТОВ "Укркомерцгруп" незаконно було відчужено 12/50 частин виробничої площадки, загальною площею 2884,4 кв.м., які складається з: виробниче за планом літера «М», «М1», «Н» з прибудовою за планом літера «НІ», загальною площею 1271,8 кв.м.; виробниче за планом літера «М2», загальною площею 38,8 кв.м.; складське за планом літера «З», загальною площею 277,1 кв.м.; адміністративне за планом літера «Р», загальною площею 347,3 кв.м.; бокси за планом літера «С», загальною площею 136,2 кв.м.; навіс за планом літера «Ч», загальною площею 109,4 кв.м.; адміністративне - виробниче за планом літера «Ш», «Ш1» , загальною площею 386,0 кв.м.; навіс за планом літера «Щ», загальною площею 55,8 кв.м.; складське за планом літера «X», загальною площею 226,0 кв.м.; складське за планом літера «Ц», загальною площею 36,0 кв.м.; сарай 1; огорожа 9; водосховище 16; мостіння10 (загального користування) за договором купівлі-продажу від 18 березня 2014 року. Від імені ПАТ "ФМЗ" на підставі довіреності діяв Гаврилюк Юрій Васильович, від імені ТОВ "Укркомерцгруп" та Вакуленко Сергій Вікторович.

Позивач вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна є незаконним та такими, що підлягає скасування, у зв'язку з тим, що з 13.05.2013р. фактично ПАТ «Феодосійський механічний завод» незаконно почали керувати наступні особи: Гаврилюк Юрій Васильович, Вакуленко Сергій Вікторович, Геппа Богдан Ігорович та Палієнко Максим Вікторович. Договір купівлі-продажу 12/50 частин виробничої площадки ПАТ "ФМЗ" укладений шляхом зловмисної домовленості представника ПАТ «Феодосійський механічний завод» за довіреністю Гаврилюка Юрія Васильовича, Геппи Богдана Ігоровича та директора ТОВ "Укркомерцгруп" Вакуленка Сергія Вікторовича, а тому, є таким, що підлягає визнанню недійсними.

Отже, при зверненні до суду з позовом про визнання договору недійсним, позивач посилається на укладення договору особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення такого правочину.

Господарським судом встановлено, що 18.03.2014р. між 18 березня 2014 року між ПАТ "Феодосійський механічний завод» та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої Глебовим П.В., державним нотаріусом Першої феодосійської державної нотаріальної контори АРК від 27 січня 2014 року реєстровим № 1-25, діяв представник - Гаврилюк Юрій Васильович (продавець) з однієї сторони та ТОВ "Укркомерцгруп" в особі директора Вакуленко Сергія Вікторовича (покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу 12/50 частин комплексу.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець передає у власність покупця 12/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 2 884,4 кв.м., від комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 11923,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АР Крим, м. Феодосія, вул. Чкалова. буд. 86, а покупець приймає у власність 12/50 частин комплексу, будівель та споруд механічного заводу і зобов'язується оплатити за згадані 12/50 частин комплексу, будівель та споруд механічного заводу визначену цим договором грошову суму.

Договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за № 229.

Право власності за ТОВ "Укркомерцгруп" зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності під номером № 5014717.

Відповідно до п. 2.1 договору, відповідно до висновку про вартість об'єкта, виданого суб'єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки», ринкова вартість 12/50 частин комплексу, станом на 31.10.2013р. становить 488 963 грн. 64 коп.

Повноваження ТОВ «Агентство експертної оцінки» підтверджується Сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності № 11849/11 виданого Фондом Державного Майна України 18 травня 2011 року.

Згідно п. 4.2 договору передача продавцем 12/50 частин комплексу покупцю здійснюється протягом 3-х робочих днів з дня укладення цього договору, про що сторони укладають акт прийому-передачі.

18.04.2014р. між сторонами складений акт прийому-передачі 12/50 частин комплексу. Акт підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.

Відповідач у повному обсязі сплатив вартість вищезазначеного нерухомого майна - 488 963 грн. 64 коп., що підтверджується платіжними дорученнями: № 52 від 17.04.2014р., № 50 від 11.04.2014р., № 49 від 11.04.2014 р., № 43 від 10.04.2014р.

Відповідно до квитанції № ПН49 від 18.03.2014р. відповідачем був сплачений збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% за договором купівлі-продажу 12/50 частин комплексу.

Отже, всі умови договору купівлі-продажу від 18.03.2014р. 12/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу були виконані сторонами в повному обсязі.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють) (пункт 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11).

Відповідно до п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства. Тому вчинення значного правочину виконавчим органом товариства за відсутності такого рішення є підставою для визнання його недійсним, якщо правочин не було схвалено в подальшому загальними зборами акціонерного товариства (стаття 241 ЦК України).

Відповідно до ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою.

14 травня 2013 року протоколом № 2/1 засідання Наглядової Ради ПАТ «Феодосійський панічний завод» були скасовані будь-які обмеження на ліміти на вчинення правочинів посадовими особами товариства встановлені раніше Наглядовою радою ПАТ «Феодосійський механічний завод» та встановлений ліміт вартості правочинів директору ПАТ «Феодосійський механічний завод» в рамках якого він може приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з Наглядовою радою у розмірі 1 000 000 гривень.

Отже, станом на 18.03.2014р. в день складання договору купівлі-продажу обмеження щодо ліміту на вчинення правочинів укладання яких не потребує попереднього узгодження з Наглядовою радою ПАТ «Феодосійський механічний завод» становило 1 000 000 гривень.

Виходячі із даних річного фінансового звіту (баланс) акціонерного товариства за 2013 рік сума балансу ПАТ «Феодосійський механічний завод» складає 21 037 тис.грн. Вартість правочину за договором купівлі-продажу 12/50 частин складає 488 963, 64 грн. - що не перевищують 10-25 відсотків вартості активів та не відноситься до виключної компетенції Наглядової Ради.

У позовній заяві позивач посилається на те, що рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Феодосійський механічний завод» від 13.03.2013р. та від 08.06.2013р. були визнані недійсними рішенням господарського суду АР Крим від 18.03.2014р., та в апеляційному порядку не переглядалося.

Дане твердження позивача є необґрунтованим, оскільки 28.03.2014р. стороною у даній справі ТОВ «Метіда-Капітал» була направлена апеляційна скарга до господарського суду АР Крим.

Відповідно до постанови Севастопольського апеляційного господарського суду від 22.08.2014р. № 901/259/14 рішення господарського суду АР Крим від 18.03.2014р. № 901/259/14 скасовано.

В судовому провадженні господарського суду міста Києва розглядається справа № 910/7865/14 за позовом Борсало О.В. до ПАТ «Феодосійський механічний завод», треті особи: ТОВ «Метіда-Капітал», НКЦПФР, про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ПАТ «Феодосійський механічний завод» від 01.04.2014р., 13.05.2013р., 08.06.2013р. та зустрічним позовом ТОВ «Галактик Інвест Груп» до ПАТ «Феодосійський механічний завод» про визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів від 01.04.2014р.

Крім того, в провадження господарського суду міста Києва розглядалася справа № 910/7015/14 за позовом ТОВ «Наш берег» до Борсало О.В.(який станом на час розгляду даної справи був директором ПАТ «Феодосійський механічний завод») до ПАТ «Феодосійський механічний завод», ТОВ «Укркомерцгруп», ТОВ «База відпочинку - «Прибій» та ТОВ «Острів мрії» про визнання недійсними договори купівлі-продажу, в тому числі договору купівлі-продажу 12/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу від 18.03.2014р.

Ухвалою господарського суду міста Києва прийнято відмову позивачів від позову та припинено провадження у справі № 910/7015/14, на підставі ч. 1 п. 4 ст. 80 ГПК України.

Належним чином завірені копії вищезазначених рішень суду містяться в матеріалах справи, які додані до відзиву відповідача.

Суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що з 13 травня 2013 року ПАТ «Феодосійський механічний завод» незаконно керували наступні особи: Гаврилюк Юрій Васильович, Вакуленко Сергій Вікторович, Геппа Богдан Ігорович та Палієнко Максим Вікторович не відповідає дійсності, оскільки жодним рішенням, яке б набрало законної сили не встановлено факту незаконності призначення членів наглядової ради та незаконності звільнення попередніх членів наглядової ради ПАТ «Феодосійський механічний завод».

Станом на 18.03.2014р. керівником ПАТ «Феодосійський механічний завод»був Макаров Макар Валерійович, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 18.03.2014р.

Договір купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014р. укладений ПАТ "Феодосійський механічний завод» від та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої Глєбовим П.В., державним нотаріусом Першої феодосійської державної нотаріальної контори АРК від 27 січня 2014 року реєстровим № 1-25, діяв представник - Гаврилюк Юрій Васильович, який на дату підписання договору та по теперішній час займає посаду першого заступника директора ПАТ "Феодосійський механічний завод».

Крім того, результат укладення договору купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014р. в подальшому був відображений в звіті про фінансовий стан (баланс) станом на 31 грудня 2014 року, який був підписаний керівником підприємства та головним бухгалтером.

Отже, посилання на те, що ТОВ «УКРКОМЕРЦГРУП» був обізнаний та знав про обмеження повноважень директора щодо представництва юридичної особи не можуть бути прийняті судом.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту порушеного права (охоронюваного законом інтересу), який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч.1 статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи договір купівлі-продажу 12/50 частин комплексу сторони дотрималися вимог статті 203 Цивільного Кодексу України та мали на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони приступили до виконання договору, а відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори страхування, кредитні угоди та ін.), оскільки зазначена форми або процедури не є елементом форми правочину. І тільки у зазначених випадках правочин є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором, він має право на захист своїх прав у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638 ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до п 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013р. " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає наступне, з урахуванням пояснень учасників судового процесу під час слухання справи - довіреність від 27.01.14р. за реєстровим № 1-25, на підставі якої була проведена угода купівлі-продажу 12/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 2884,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АР Крим м. Феодосія вул. Калова,86, зареєстрованого в реєстрі за №229.

Угода з купівлі продажу нерухомого майна відбувалась на підставі довіреності, посвідченої ГлєбовимП.В., державним нотаріусом Першої феодосійської державної нотаріальної контори АРК від 27.01.14р. за № 1-25, діяв представник Гаврилюк Ю.В., який в свою чергу на дату підписання договору та по теперішній час займає посаду першого заступника директора ПАТ «ФМЗ».

Станом на 18.03.14р. керівником ПАТ «Феодосійський механічний завод» був Макаров Макар Валерійович, яким і було видано довіреність від 27.01.14р. за реєстровим номером № 1-25, що підтверджується Витягом з ЄДРПОУ.

Суд оцінивши матеріали та обставини справи, дійшов висновку, що зміст договору купівлі продажу 12/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 2884,4 кв. м укладеного між ПАТ «ФМЗ» та ТОВ «Укркомерцгруп» від 18.03.14р. не суперечить ні Цивільному кодексу України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені позивачем та відповідачем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу Публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" на те, що ухвалами суду було витребувано у позивача оригінали відповідних документів суду для огляду, які необхідні для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

Позивач вимог суду не виконав, в результаті чого суд роз'яснює наступне:

Відповідно до п.п. 2.2. - 2.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 ГПК України.

Відповідно до яких: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, викладені у позовній заяві, а тому позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, виходячи з підстав заявленого позову, позивач не довів господарському суду, що в даному випадку має місце ознака, встановлена ЦК України, необхідна для визнання недійсним договору купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014р., на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, у розумінні ст. 1, ч. 2 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

У справі № 910/7509/15-г позивач не визначив і не довів факт порушення будь-якого його права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого позивач звернувся до суду за захистом із позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу 12/50 частин комплексу від 18.03.2014р.

За таких обставин, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 19.06.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Судовий збір, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладається на позивача - при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" м. Слов'янськ Донецька область відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 25.06.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.