ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

25 червня 2015 р. Справа № 902/745/15

за позовом:Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України"

до:Могилів-Подільського міського комунального підприємства " Теплоенергетик"

про стягнення 92741,00 грн. заборгованості

Господарський суд Вінницької області у складі

Головуючого судді Говор Н.Д.

Cекретар судового засідання Мовчан Г.М.

Представники

позивача : Мельник В. В. (довіреність № 14-93 від 18.04.14р.)

відповідача : Яхно В. А. (довіреність № 287 від 06.10.14р.)

ВСТАНОВИВ :

До Господарського суду Вінницької області подана позовна заява про стягнення з Могилів-Подільського міського комунального підприємства " Теплоенергетик" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 81145,21 грн. інфляційних втрат за період з 25.07.2014р. по 13.10.2014р., 11595,79 грн. 3% річних за період з 25.07.2014р. по 13.10.2014р. за договором № 13/3250-ТЕ-1 за зобов'язаннями березня, квітня, жовтня, листопада, грудня 2013р.

Відповідач у відзиві на позов № 189 від 11.06.2015р. та його повноважний представник в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, оскільки позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування штрафних санкцій.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши в сукупності надані в справу докази, надавши їм юридичну оцінку суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.10.2014р. по справі № 902/1239/14 позов про стягнення заборгованості за договором № 13/3250-ТЕ-1 задоволено частково, вирішено стягнути з Могилів-Подільського міського комунального підприємства "Теплоенергетик" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за прострочення за зобов'язаннями січня - квітня, жовтня, листопада, грудня 2013р. станом на 24.07.2014р. 54531,92 грн. - 3 % річних, 219 178,14 грн. - інфляційних; 98 074,83 грн. - пені та 44 232,28 грн. витрат зі сплати судового збору. В позові у частині стягнення 98 074,83 грн. пені відмовлено.

Дане рішення набрало законної сили 08.12.2014р.

Відповідач станом на 13.10.2014р. погасив суму основного боргу в розмірі 4110619,63 грн., що стверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо (а.с. 32-34).

Згідно приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" із подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів (інфляційних втрат та трьох відсотків річних) в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України в даній справі є цілком правомірними.

Крім того, наведена вище правова позиція відображена в постанові Верховного суду України від 20.01.2011 року у справі № 10/25.

Відповідно до листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, з урахуванням погашення відповідачем станом на 13.10.2014р. суми основного боргу, розрахунок інфляційних втрат слід здійснювати з 01.07.2014р. по 30.09.2014, а 3% річних з 25.07.2014р. по 12.10.2014р.

Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних стверджуються рішенням суду у справі № 902/1239/14 від 29.10.2014р., розрахунком, іншими матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 38242,06 грн. за період з 01.07.2014р. по 30.09.2014р., та частково в частині стягнення 3% річних в сумі 11452,63 грн. за період з 25.07.2014р. по 12.10.2014р. відповідно до розрахунку здійсненого судом в системі «Ліга.Закон» на підставі ст. 625 ЦК України.

З урахуванням викладеного, оцінивши подані представниками сторін докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню відповідно до чинного законодавства в сумі 92597,84 грн., з яких:

інфляційні втрати - 81145,21 грн.;

3 % річних - 11452,63 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково в сумі 92597,84 грн.

2. Стягнути з Могилів-Подільського міського комунального підприємства "Теплоенергетик" (просп. Незалежності, буд.281, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24004, ідентифікаційний код 31943433) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницього, 6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720) 81145,21 грн. інфляційних втрат, 11452,63 грн. 3% річних, 1851,96 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 143,16 грн. відмовити.

5. Копію рішення направити сторонам рекомендованим листом.

Повне рішення складено 26 червня 2015 р.

Суддя Говор Н.Д.

віддрук.3 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Б. Хмельницього, 6, м. Київ, 01001)

3 - відповідачу (просп. Незалежності, буд. 281, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24004)