РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015№910/7780/15-г

За позовомПриватного підприємства "Торговий дім"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пласт-65"
простягнення 95 506,92 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Костяк В.Д. - представник за дов.;

від відповідача: Купрієнко В.М. - представник за дов.

У судовому засіданні 17.06.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного підприємства "Торговий дім" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пласт-65" про стягнення 95 506,92 грн. заборгованості на підставі підряду №16/07-2014 від 24.07.2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.04.2015 порушено провадження у справі №910/7780/15-г, розгляд справи призначений на 27.04.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.04.2015, в порядку статті 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 20.05.2015.

В судовому засіданні 20.05.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 10.06.2015.

10.06.2015, згідно положень ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 15.06.2015.

В судовому засіданні 15.06.2015, відповідно до положень ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 17.06.2015.

Суд розглянув заяву позивача про забезпечення позову та дійшов наступного висновку.

Нормами статті 66 ГПК України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, якими безпосередньо є: накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороно відповідачеві вчиняти певні дії; забороно іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому заява позивача є такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з посиланням на перерахування авансу у розмірі 1 450 000,00 грн., однак твердження позивача про початок виконання робіт за договором, відповідач заперечив та ті роботи, які виконані проведені неналежним чином.

Крім того, відповідач заперечив проти зміни ціни договору в односторонньому порядку, оскільки проти підписання додаткової угоди №1 від 24.09.2014 відповідач не підписував.

В судовому засіданні 17.06.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

24.07.2014 між ТОВ "Пласт-65" (замовник за договором) та ПП "Торговий дім" (виконавець за договором) укладений договір підряду №16/07-2014 (далі - договір), за умовами якого, замовник доручає, а виконавець виконує роботи по виготовленню та монтажу ангару для зберігання зерна загальною площею 2430 кв.м. Склад робіт: улаштування стрічкового фундаменту, виготовлення та монтаж каркасів ангарів, зашивки профнастилом ззовні, зашивка стін ангарів зсередини профнастилом на исоту 2 метри, улаштування вїздних воріт, розпашних. Крім того: заміна даху на існуючому току, зашивка стін існуючого току профнастилом, заміна покрівлі існуючого складу зерна, встановлення конька на дві існуючих склади, зашивка стін в існуючому складі зерна.

Відповідно до п. 3.1 договору, вартість робіт становить 1 350 000,00 грн. Ціна є твердою і зміні не підлягає (п. 3.2).

Згідно п. 3.3 договору, замовник надає виконавцю аванс в розмірі 50 % від ціни договору, передбаченої п. 3.1 договору.

Відповідно до п. 3.4 договору, остаточна оплата робіт (послуг) здійснюється замовником на підставі акта приймання-передачі виконаних робіт.

Передавання виконаних робіт виконавцем і отримання робіт замовником оформлюється актом, підписаним уповноваженим представником сторін (п. 4.1).

Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і є чинним до повного виконання сторонами обов'язків за цим договором, згідно п. 10.1 договору.

Відповідно до п. 10.2 договору, він може бути змінено та доповнено шляхом укладення додаткової угоди у письмовій формі, що є невідємною його частиною.

Матеріали справи свідчать про перерахування відповідачем авансу у розмірі 1 450 000,00 грн.

Позивач стверджує, що 24.09.2014 між сторонами укладена додаткова угода №1, відповідно до якої п. 3.1 договору виклали й наступній редакції: "Договірна ціна на виконання робіт зазначена у додатку 3 до цього договору. Ціна договору становить 1 267 455,00 грн., ПДВ - 253 491,00 грн., всього на загальну суму 1 520 946,00 грн.

Пункт 1.1 договору сторони погодили викласти у наступній редакції: "улаштування фундаменту, виготовлення та монтаж каркасів ангару, зашивка ангару профнастилу зовні, зашивка стін ангару з середини профнастилом на висоту 3 метрів, влаштування розпашних воріт, заміна даху на існуючому току, зашивка стін на існуючому току профнастилом, заміна покрівлі існуючого складу зерна, встановлення конька на два існуючих склади.

При цьому, слід зазначити, що дана додаткова угода не підписана з боку замовника, що не свідчить про погодження ним збільшення суми договору.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду.

Відповідно до ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч.4 ст. 879 ЦК України).

Відповідно до 4 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об'єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою (ч. 6 ст. 882 ЦК України).

08.04.2015 відповідач направив позивачу лист з повідомленням про не можливість прийняття робіт, оскільки ті виконані не в повному обсязі.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 844 ЦК України, кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов'язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що умовами договору підряду сторони погодили, що ціна робіт становить 1 350 000,00 грн. та є твердою.

Доказів взаємного внесення змін до договору підряду в частині збільшення ціни вартості робіт, позивач суду не надав.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до п. 2.1 договору, усі роботи передбачені договором виконуються протягом 75 днів з моменту перерахування замовником авансу та надання доступу до будівельного майданчику.

Позивач надав суду довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 та акт приймання виконаних будівельних робіт за січень 2015 року форми КБ-2в, відповідно до яких роботи виконані на суму 1 520 946,00 грн.

Акт та довідка підписана тільки виконавцем, оскільки відповідачем не підписаний.

Листом №5 від 03.02.2015, позивач направив відповідачу акт виконаних робіт для підписання, згідно опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку від 03.02.2015, який долучений до матеріалів справи.

Листом №1/30 від 30.03.2015 відповідач повідомив позивача про не можливість прийняття робіт у зв'язку з невиконанням робіт в повному обсязі. Лист направлений позивачу згідно фіскального чеку № 3003 від 08.04.2015.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно п. 7.5 договору, виконавець зобов»язаний своєчасно попередити замовника про необхідність проведення додаткових робіт або перевищення ціни, передбаченої договором. Зміна вартості робіт (послуг) можлива лише за письмової згоди замовника.

Доказів письмової згоди замовника позивач суду не надав.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 70 946,00 грн. задоволенню не підлягають враховуючи їх не обгрунтованість.

Враховуючи відмову в задоволенні основного боргу, пеня, інфляційні та 3 % річних також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення: 22.06.2015.

Суддя М.Є. Літвінова