ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 р. Справа№ 914/1483/15

Господарський суд Львівської області у складі судді Р.Матвіїва при секретарі судового засідання О.Сало розглянув матеріали

за позовом: Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ;

до відповідача: Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут", м. Львів;

про: стягнення 14 513 219 грн. 17 коп.

У судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Костецький М.Ю. - представник на підставі довіреності № Д-1224/2014 від 22.07.2045 року;

відповідача: Козак А.І. - представник на підставі довіреності № 904/2-99 від 26.12.2014 року.

Обставини розгляду справи. Ухвалою суду від 12.05.2015 року прийнято до розгляду позовну заяву та порушено провадження у справі за позовом Державного концерну "Укроборонпром" до Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" про стягнення 14 513 219 грн. 17 коп. Розгляд справи призначено на 02.06.2015 року.

У судове засідання 02.06.2015 року з`явився представник відповідача, усно зазначив про визнання позову. Представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, подали письмові пояснення. Судом відкладено розгляд справи на 11.06.2015 року.

У судовому засіданні 11.06.2015 року представник позивача подав пояснення по справі, довідку про розмір заборгованості станом на 09.06.2015 року. Представник відповідача подав документи на виконання вимог ухвал суду та клопотання про зменшення неустойки. Представник позивача проти зменшення неустойки заперечив.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами представник сторони не заявляв.

Представникам сторін роз'яснено зміст ст. ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України щодо їхніх прав та обов'язків, зокрема про право заявляти відводи судді.

У судовому засіданні 11.06.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору. Спір між сторонами виник у зв'язку із неналежним, на переконання позивача, виконанням відповідачем зобов'язань за договором позики, укладеним між сторонами. Державний концерн "Укроборонпром" (надалі по тексту рішення - позивач, позикодавець згідно з договором) звернулось до суду із позовом до Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" (надалі по тексту рішення - відповідач, позичальник згідно з договором) про стягнення 14 513 219 грн. 17 коп. заборгованості, з яких 11 000 000 грн. 00 коп. основного боргу, 103 068 грн. 49 коп. 3% річних, 2 233 000 грн. 00 коп. інфляційних втрат, 1 177 150 грн. 68 коп. пені.

За порушенням умов договору позивач нарахував відповідачу штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати в описаному вище розмірі.

Відповідач проти позовних вимог не заперечив, письмового відзиву на позовну заяву не подав, клопотав про зменшення розміру неустойки на 99%.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне. 10.01.2014 року Державний концерн "Укроборонпром" та Державне підприємство "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" уклали договір № UOP-2.011-17-Д-14 (надалі по тексту рішення - договір), відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передав позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк та в порядку, визначеними договором. Сума позики становить 11 000 000 грн. (п. 2.1).

Відповідно до п. 4.1. договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1 договору і закінчується 06.01.2015 року. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики до кінця строку, на який вона надана (п. 5.1).

На виконання умов договору, як підтверджено платіжним дорученням № 40 від 13.01.2014 року з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога згідно з договору № UOP-2.011-17-Д-14», Державним концерном "Укроборонпром" надано позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти.

Докази повернення фінансової допомоги частково чи у повному обсязі у матеріалах справи відсутні.

Станом на 22.05.2015 року сторони підписали акт звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2015 року-22.05.2015 року, відповідно до якого заборгованість на користь Державного концерну "Укроборонпром" становить 11 000 000 грн. Оригінал акта звірки оглянуто судом у судовому засіданні.

Згідно з довідкою Державного концерну "Укроборонпром" за підписом головного бухгалтера станом на 09.06.2015 року борг Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" за договором позики становить 11 000 000 грн.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, сторонами не заперечувались та документарно не спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір позики.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Як підтверджено матеріалами справи, не заперечується та не спростовано відповідачем, позикодавець виконав договірний обов'язок та надав кошти позичальнику.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Договором сторони визначили строк повернення позики - 06.01.2015 року, однак, у вказаний строк відповідач грошових коштів не повернув. Відповідно з 07.01.2015 року вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання. Відповідачем не подано доказів погашення заборгованості і в процесі розгляду справи.

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 Цивільного кодексу України).

У відповідності до вказаного положення позивачем нараховано 103 068 грн. 49 коп. 3% річних, 2 233 000 грн. 00 коп. інфляційних втрат.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само, як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2, 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Відповідачем контррозрахунок заборгованості не подано. Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат у межах, визначених позивачем, та не виходячи за межі заявлених позовних вимог, суд вважає, що вимоги про стягнення 103 068 грн. 49 коп. 3% річних, 2 233 000 грн. 00 коп. інфляційних втрат є обґрунтованими, здійсненим правильно, а відтак, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. п. 6.3 договору у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення, яка не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Представником відповідача подано клопотання про зменшення на 99% розміру неустойки, при цьому посилається на норми ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України та на недоведеність позивачем доказів розміру збитків, завданих йому неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, наявності обставин, які мають істотне значення, що підтверджують ненавмисний характер невиконання відповідачем зобов'язань перед позивачем, а саме накладенням арешту на кошти і майно відповідача, скрутним матеріальним становищем підприємства, втрат прибутку від підприємницької діяльності.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 2 ст. 230 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім цього, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем свого обов'язку по поверненню грошових коштів протягом півроку з моменту закінчення строку на його виконання, відсутні докази сплати боргу під час розгляду справи, а розмір основного боргу є великим і становить 11 000 000 грн.

Враховуючи наведені положення та фактичні обставини справи, клопотання представника відповідача є необгрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає.

Згідно з п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Суд зазначає, що позивачем здійснено нарахування пені у період з 07.01.2015 року до 06.02.2015 року в розмірі подвійної облікової ставки, а з 06.02.2015 року по 30.04.2015 року в розмірі 0,1 % - у відповідності до п. 6.3 договору, тобто в межах шестимісячного строку нарахування пені та з урахуванням обмеження подвійної облікової ставки. Однак, здійснивши перерахунок пені у розмірі подвійної облікової ставки НБ України, врахувавши момент прострочення виконання зобов'язання та кінцевий строк нарахування неустойки, визначений позивачем, як 30.04.2015 року, суд отримав результат більший, ніж вказав позивач Проте, не виходячи за межі, вказані позивачем, вважає, що стягненню підлягає пеня у розмірі, вказаному позивачем.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-84, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" (79060, Львівська обл., місто Львів, вул. Наукова, будинок 7, код ЄДР 14311429) на користь Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м.Київ, вул. Дегтярівська, будинок 36, код ЄДР 37854297) 11 000 000 грн. 00 коп. основного боргу, 103 068 грн. 49 коп. 3% річних, 2 233 000 грн. 00 коп. інфляційних втрат, 1 177 150 грн. 68 коп. пені та 73 080 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене та підписане 15.06.2015 року.

Суддя Матвіїв Р.І.