ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа № 922/1099/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача - Свірідов К.В. - дов. № 292 від 19.01.2015р.,

відповідача - Прядка В.А. - дов. № 240 від 16.02.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2702 Х/1-9) на рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 р. у справі № 922/1099/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія", м. Київ,

до Державного підприємства "Південна залізниця", м. Харків,

про стягнення 899 608 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ТОВ "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ДП "Південна залізниця", в якому просить суд стягнути з відповідача 850 340 грн. вартості втраченого вантажу, а також 49 268 грн. провізної плати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.04.2015 р. (суддя Жельне С.Ч.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

Відповідач, ДП "Південна залізниця", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом Харківської області обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору № 01/06 від 01.06.2014 року, укладеного між ТОВ "ДВ Нафтогазовидобувна Компанія" та ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська" у липні 2014 року зі станції відправлення Булавін Донецької залізниці (код станції 500406) на адресу позивача, станція призначення Чугуїв Південної залізниці (код станції 430809), було відвантажено залізницею вугільну продукцію загальною вартістю 850 340 грн. Вартість провізної плати сплаченої за перевезення вантажу склала 49 268 грн.

На підтвердження факту приймання зазначеного вантажу до перевезення позивачем до матеріалів справи були надані паперові копії електронних перевізних документів (накладних) № 51275253 від 19.07.2014р. та № 51456671 від 23.07.2014р.

Як зазначив позивач, вугільна продукція, відвантажена за вищевказаними перевізними документами, станом на 21.11.2014 р. та на момент розгляду даної справи, до станції призначення Чугуїв доставлена не була.

04.12.2014 р. позивачем на адресу ДП "Південна залізниця" була направлена претензія із вимогою відшкодувати повну вартість втраченого вугілля та, сплаченої за його перевезення, провізної плати.

Листом від 05.02.2015 р. № 43-106/110 відповідачем у задоволенні вказаної претензії було відмовлено із посиланням на те, що неприбуття спірного вантажу у встановлений термін було зумовлено наслідком непереборної сили, а саме: веденням на території Донецької області бойових дій. Також, в листі зазначено, що спірні вагони та вантаж, що в них перевозився, не втрачені, а перебувають на території обслуговування ДП "Донецька залізниця". Згідно довідки АСК ВП УЗ-Є № 8858е - "Інформація про дислокацію та стан вагонів" станом на 27.01.2015 р. останні вантажні операції з вагонами, якими перевозилась спірна вугільна продукція, були зафіксовані на станції Микитівка та Горлівка Донецької залізниці 27.01.2015 р. та 21.10.2015 р. відповідно.

На підставі вищевикладеного та з огляду на відмову відповідача компенсувати вартість прийнятого до перевезення вантажу та провізної плати позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що надані позивачем паперові копії електронних перевізних документів (накладних), в порушення вимог Порядку застосування електронного перевізного документа під час перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Порядок), який затверджений наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.11.2010 року №800, не були засвідчені компетентним суб'єктом перевізного процесу,тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та такі, що не підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу.

Згідно статті 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 114 Статуту передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи нестачу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його нестачі. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

Згідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України).

З огляду на положення статті 22 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Так, із правового аналізу вищезазначеної норми закону випливає, що обов'язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, тобто "реальна шкода". Під реальною шкодою слід розуміти витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення, та є предметом договору № 01/06 від 01.06.2014 року, позивачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 5.3 договору №01/06 від 01.06.2014 р. розрахунок за поставлене вугілля здійснюється шляхом перерахування позивачем коштів на рахунок постачальника (вантажовідправник) протягом 30 календарних днів після підписання актів приймання-передачі вугілля. Час і місце складання та підписання таких актів в договорі поставки не передбачене, проте його пунктом 4.3. визначено, що прийомка партії вугілля здійснюється позивачем за її прибуттям та одержанням визначеного пакету документів, а пунктом 4.13 сторони погодили, що фактична кількість та якість вугілля, яке надійшло від постачальника (вантажовідправник) та прийняте позивачем, узгоджується сторонами в акті прийому-передачі.

Витрати на перевезення вугілля залізничним транспортом, відповідно до пункту 3.12. Договору поставки № 01/06 від 01.06.2014 року сплачуються постачальником (вантажовідправником) і тільки в подальшому компенсується позивачем. Проте проведення такої компенсації в розмірі 49 268 грн. позивачем належними доказами не доведено.

В своїй апеляційній скарзі позивач необґрунтовано посилається на ст. 22 Цивільного кодексу України, оскільки спірний вантаж, який перевозиться

№№67573006, 66763855, 67187112, 66935511, 64557135, 67388033, 67656801,

66239237, 67667006, 65808966, 60614153, 66239815, 67176875, 65947814,

65793119 на час подання позову не був знищений або пошкоджений. За інформацією з автоматизованих систем Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця - "Інформація щодо дислокації вагонів" вагони №№ 64557135, 66239237, 66763855, 66935511, 67187112, 67388033, 67573006, 67656801 знаходяться на станції Микитівка Донецької залізниці, а вагони №№ 60614153, 65793119, 65808966, 65947814, 66239815, 67176875, 67667006 - на станції Горлівка Донецької залізниці, тобто на території, непідконтрольній державним органам влади України.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, спірні вагони на дату подання позову хоча і не прибули в пункт призначення (вантаж не був прийнятий), проте і не втрачені та не знищені.

Також, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність належних доказів вартості спірного вантажу.

Так, відповідно до статей 114, 115 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, за втрату - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, при цьому вартість вантажу визначається на підставі лише загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу. Відповідно до договорів перевезень (накладних) № 51275253 та № 51458871 їх відправником є ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська", в той час як вартість спірного вантажу, що перевозився в вагонах №№67573006, 66763855, 67187112, 66935511, 64557135, 67388033, 67656801, 66239237, 67667006, 65808966,60614153, 66239815, 67176875, 65947814, 65793119 позивачем підтверджується лише своєю довідкою від 03.12.2014 р. № ДВ/12-855 за підписом власного керівника та головного бухгалтера, а додані до позовної заяви копії рахунків фактур від 19.07.2014 р. № СФ-235 та від 23.07.2014 р. №СФ-243 не пов'язують кількість та вартість зазначеного в них вантажу з спірними перевезеннями.

Пункт 2.7 Роз'яснень Вищого господарського суду, від 29.09.2008, № 04-5/225 "Про внесення змін та доповнень до роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 N 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" наголошує, що вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 34 ГПК України та не підтверджено належними доказами вартість спірного вантажу.

Статтею 314 Господарського кодексу України, яка кореспондується із пунктом 110 Статуту залізниць України, встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. Стаття 617 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Як зазначено в ч. 1 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" (далі - Закон) Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

За приписами ч. 2 статті 14 цього ж Закону, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) визначає надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, акти тероризму.

Так, відповідно до наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" з 07 квітня 2014 року на території Донецької і Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання передбаченого діючим законодавством України сертифікату про настання обставин непереборної сили ДП "Південна залізниця", яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 включено до переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до Харківської регіональної торгово-промислової палати було подано Заяви про засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) для суб'єктів господарювання/фізичних осіб за договірними зобов'язаннями від 10.03.2015 р. № М-05/93 та від 11.03.2015 № М- 05/96.

Після розгляду вказаних заяв та обставин викладених в них уповноваженими особами торгово-промислової палати, ДП "Південна залізниця" були видані сертифікати від 31.03.2015 р. № 3833 та № 3836, які засвідчують наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що унеможливили виконання спірних договорів перевезення (накладні) № 51275253 та № 51456671 з 19.07.2014 р. та з 23.07.2014 р. відповідно. Такі обставини виникли з дати укладання договорів перевезення, предметом яких було перевезення спірного вантажу на користь позивача, між ДП "Донецька залізниця" ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Вуглегірська", і тривають на момент оформлення сертифікатів, а датк їх закінчення на сьогодні встановити неможливо.

Крім того, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стосовно спорів, пов'язаних з перевезенням вантажів залізницею, перелік таких доказів установлено статтями 130 і 133 Статуту. При цьому накладна, вантажна (квитанція про приймання вантажу до перевезення), багажна, вантажобагажна квитанції та комерційний акт подаються лише в оригіналі.

Стаття 130 Статуту залізниць України визначає, що право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі втрати вантажу мають відправник - за умови пред'явлення вантажної квитанції і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу та одержувач - за умови пред'явлення вантажної квитанції з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу. У разі неможливості пред'явлення вантажної квитанції подається довідка станції відправлення про прийняття вантажу до перевезення з відміткою станції призначення про неприбуття вантажу.

Згідно з пунктом 1.1. Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 за № 644, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил.

Відповідно до абзаців другого та четвертого цього ж підпункту Правил, накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Пунктом 1.5 Порядку застосування електронного перевізного документа під час перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Порядок), який затверджений наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.11.2010 року №800, визначено, що електронні перевізні документи (далі - ЕПД) - сукупність електронних документів (далі - ЕД), що визначені Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", в яких зафіксована інформація у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. ЕПД повинні містити інформацію, визначену для накладної (яка на кожне відправлення вантажу повинна подаватися відправником станції навантаження) Правилами перевезення вантажів.

Частина 2 пункту 2.5.1. Порядку встановлює, що електронний документ зберігається в архіві електронних документів Укрзалізниці. Пунктом 3.3. вказаного Порядку визначено, що у разі пред'явлення до залізниці претензій та позовів застосовуються ЕПД або їх паперові копії, які роздруковуються та засвідчуються в установленому законодавством порядку відповідними суб'єктами перевізного процесу, що отримали їх згідно з додатком до договору про організацію перевезень.

Враховуючи викладене та те, що позивачем до суду не надано належним чином засвідчених накладних (договорів первезення) на спірний вантаж, а відтак суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані та такі, що не підтверджені матеріалами справи.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 р. у справі № 922/1099/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.04.2015 р. у справі № 922/1099/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 26.06.2015 року

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Терещенко О.І.