РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №5017/3800/2012

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ"

до відповідачів: 1) Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

2) Міністерства інфраструктури України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору, на стороні відповідачів - Фонд державного майна України

за участю Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері

про визнання права спільної часткової власності

Судді Гумега О.В. (головуючий)

Князьков В.В.

Домнічева І.О.

Представники:

від позивача: Манів Д.Р. за довіреністю № б/н від 21.04.2015 р.

Лазарчук М.І. за довіреністю № б/н від 21.04.2015 р.

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: Зінченко І.Ю. за довіреністю № 7491/15/14-14 від 19.12.2014 р.

від третьої особи: не з'явились

від Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері не з'явились

ВСТАНОВИВ:

25.12.2012 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (відповідач-1), Міністерства інфраструктури України (відповідач -2) про виділення в натурі частини об`єкту нерухомості, про визнання права власності на нерухоме майно та про припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" послалось на розірвання Договору спільної діяльності № 97-0 від 17.04.2002 р., за умовами якого Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" повинно було здійснити викуп майна протягом 3-х місяців з дати розірвання договору, проте, викуп здійснений не був, що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.12.2012 р. (суддя Погребна К.Ф.) було порушено провадження у справі № 5017/3800/2012.

Заявою від 04.02.2013 р. позивач змінив предмет позову і просив суд стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" 6546965,21 грн., а заявою про збільшення позовних вимог від 04.09.2013р. - 7573857,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року провадження у справі № 5017/3800/2012 в частині вимог, заявлених до Міністерства інфраструктури України, було припинено на підставі п.п. 1.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року у справі № 5017/3800/2012, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 року, - у задоволені позову було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.04.2014 року вищевказані рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2013 року та постанова Одеського апеляційного Господарського суду від 24.12.2013 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.05.2012 р. суддя Демешин О.А. прийняв до свого провадження справу № 5017/3800/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" про стягнення 7573857,00 грн.

17.06.2014 р. позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову в якій просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" право часткової власності в розмірі 353/625 частки, за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, право часткової власності в розмірі 272/625 частки, на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття. Зазначену заяву судом прийнято до розгляду.

10.07.2014 р. Іллічівський прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері подав до Господарського суду Одеської області заяву (повідомлення) про участь у розгляді справи № 5017/3800/2012.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.07.2014 р. до участі у справі в якості іншого відповідача залучено Міністерство інфраструктури України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 (суддя Демешин О.А.) позов задоволено частково, визнано право спільної часткової власності ТОВ "Алді" на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу, розташованого за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, що складається з двоповерхової будівлі митно-складського комплексу з навісом та рампою, загальною площею 6951,9 кв.м.; будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв.м.; споруд: № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9,10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття; в решті позову - відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Фонд державного майна України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.14 р. у справі № 5017/3800/2012 (головуючий суддя Лавриненко Л.В., судді Пироговський В.Т., Філінюк І.Г.) вказане рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано частково, відмовлено в задоволенні вимог про визнання права спільної часткової власності позивача на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу; в решті - рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 р. у справі № 5017/3800/2012 (головуючий суддя Малетич М.М., судді Мамонтов О.М., Кругліков К.С.) касаційну скаргу ТОВ "Алді" задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. та рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано повністю, справу № 5017/3800/2012 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У вищенаведеній постанові Вищого господарського суду України, зокрема, зазначено, що першим відповідачем у даній справі (до якого заявлено позовні вимоги про визнання його права часткової власності в розмірі 272/625 частки на майно) вказано Міністерство інфраструктури України, правонаступника Міністерства транспорту та зв'язку України за Указом Президента України № 581/2011 від 12.05.11р., яке є центральним органом виконавчої влади. Отже, на думку колегії Вищого господарського суду України, спір у даній справі за правилами виключної підсудності мав бути розглянутий Господарським судом міста Києва.

В порядку статті 2-1 ГПК України справу № 5017/3800/2012 передано на розгляд судді Гумезі О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 р. справу № 5017/3800/2012 прийнято до провадження судді Гумеги О.В. та призначено розгляд справи на 20.04.2015 р. о 10:10 год.

08.04.2015 р. через відділ діловодства суду від представника третьої особи надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Клопотання судом задоволене.

17.04.2015 р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2015 р. по суті заявлених позовних вимог станом на час нового розгляду справи. В якості додатку до письмових пояснень позивач надав суду копію витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно позивача.

Відповідно до вищенаведених пояснень позивач вказав, що на підставі Договору спільної діяльності № 97-0 від 17.04.2002 р. (далі - Договір або Договір про спільну діяльність) ним було профінансовано будівельні роботи із створення митно-складського комплексу у сумі 5399430,87 грн. (Додаткова угода № 7 від 16.07.2007 р. до Договору). Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.03.2007 № 369 затверджено акт приймальної комісії про прийняття митно-складського комплексу до експлуатації.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119 Державі, в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, та Товариству з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" видано свідоцтво про право власності на 272/625 частки та 353/625 частки митно - складського комплексу, відповідно.

В подальшому на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2012 р. у справі № 11/17-5110-2011, залишеного без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 р. та Вищого господарського суду України від 25.09.2012 р., Договір, укладений між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (далі - ДП "ІМТП") та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (далі - ТОВ "АЛДІ"), було розірвано.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Одеської області від 06.06.2013 р. у справі № 916/1108/13, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2013 р. та Вищого господарського суду України від 16.10.2013 р., визнано недійсним рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119 "Про видачу державі, в особі Міністерства транспорту та зв'язку України та Товариству з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" свідоцтва про право власності на будівлю та споруди митно - складського комплексу за адресою: м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, які знаходяться у спільній діяльності ДП "ІМТП" та ТОВ "АЛДІ".

Позивач зазначив, що оскільки відповідачі відмовились виконувати зобов'язання щодо викупу частки в нерухомому майні митно-складського комплексу та вчинили дії щодо позбавлення ТОВ "АЛДІ" майна та відмовляються визнавати будь-які права ТОВ "АЛДІ" на частку в майні або право компенсації такої частки, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач вказує на створення нового об'єкту нерухомості в процесі проведеної по Договору про спільну діяльність реконструкції складу № 27, який, на його думку, набув якісно нового технічного, експлуатаційного і функціонального призначення (підтверджується висновком № 377 судової будівельно-технічної експертизи від 29.10.2008 р.).

Права власника державного майна державне комерційне підприємство та його уповноважений орган управління здійснюють в окремих випадках спільно, стосовно окремих правочинів, які передбачають розпорядження майном, у тому числі і передачу державного майна у спільну діяльність. Договір було узгоджено з органом управління - Міністерством транспорту України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо, зокрема, це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивач вважає, що оскільки спірний Договір містить положення, які передбачають виникнення права спільної власності, заснованого на майнових активах державного підприємства (пункти 4.8, 10.5 Договору), цей договір і є тим правочином, на підставі якого набувається право власності. Також, вбачається і відповідне схвалення такого правочину державою в особі органу управління - Міністерства транспорту України, стосовно розпорядження та відчуження об'єкта майна державної власності, переданого державним підприємством у спільну діяльність.

Крім того, позивач зазначив, що такий правовий статус відповідав приписам цивільного законодавства, яке діяло на той час, а саме ст. 432 ЦК УРСР, відповідно до якої грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

На думку позивача, оскільки передача майна складу № 27 (в якості внеску відповідача-1 у спільну діяльність) відбулася до вступу в дію ЦК України, то відповідно до ст. 432 ЦК УРСР, виникло право спільної власності на майно у Держави та ТОВ "АЛДІ". Отже, зміна правового статусу державного майна відбулася з передачею будівлі складу до спільної діяльності сторін Договору.

Позивач зазначає, що можливість набуття ТОВ "АЛДІ" права власності на державне майно в установленому порядку, а саме на підставах ст.ст. 328, 357, 392 ЦК України, не протирічить законодавству про приватизацію, яким передбачено платне відчуження державного майна особам приватного права (покупцям) за відповідною процедурою.

Водночас, як зазначає позивач, у межах спірних правовідносин приватизація як платне відчуження державного майна, яке перебувало у господарському віданні ДП "ІМТП" (складу № 27) не здійснювалась, а тому до правовідносин, які виникають із Договору про спільну діяльність стосовно виникнення права спільної часткової власності на майно митно-складського комплексу, не повинні застосовуватись норми Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що визнання права власності на частку нерухомого майна надає йому можливість для реалізації норм Договору про спільну діяльність, пов'язаних з наслідками припинення цього договору, а саме: викупом ДП "ІМТП" частки ТОВ "АЛДІ" в нерухомому майновому комплексі, що відповідає обраному позивачем способу захисту права власності і забезпечує поновлення порушеного права позивача.

Позивач також зазначив, що правова позиція, якої він притримується, підтверджується Експертним науково-правовим висновком від 28.11.2014 р., складеним членами Національної академії правових наук України (а.с. 87-98 т. 6), зокрема, стосовно визначення часток сторін Договору про спільну діяльність у нерухомому майні митно-складського комплексу, відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦК України, та можливість визнання права спільної часткової власності на спірне майно митно-складського комплексу, після розірвання Договору про спільну діяльність.

20.04.2015 р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 (ДП "ІМТП") просив суд прийняти рішення про відмову позивачу в задоволенні позову з огляду на безпідставність заявлених вимог.

У відзиві відповідач-1 вказав, що визнати право спільної часткової власності за ТОВ "АЛДІ" на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 можливо лише за згоди на відчуження цього майна уповноваженого органу управління ДП "ІМТП" - Міністерства інфраструктури України та Фонду державного майна України у відповідності до ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 "Про затвердження об'єктів державної власності.". Наразі, ТОВ "АЛДІ" не зверталось у встановленому порядку до Міністерства інфраструктури України, Фонду державного майна України щодо надання згоди стосовно відчуження спірного майна.

Відповідач-1 зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України є преюдиціальним, т.т. такими, що не доводиться при розгляді даної справи, встановлений рішенням Господарського суду Одеської області від 06.0.6.2013 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2013 р. у справі № 916/1108/13, факт недійсності рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119, на підставі якого було видане свідоцтво про право власності на будівлю та споруди митно - складського комплексу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.0.6.2013 р. у справі № 916/1108/13 встановлено, що закріплене за ДП "ІМТП" на праві господарського відання майно, перебувало у державній власності, а управління ним здійснювало Міністерство транспорту та зв'язку України (правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України), а також, що ДП "ІМТП" не отримувало згоди Міністерства транспорту та зв'язку України (Міністерства інфраструктури України) на звернення до Виконавчого комітету Іллічівської міської ради про оформлення права спільної власності на будівлю та споруди митно-складського комплексу та згоди на розподіл часток в праві спільної власності.

Крім того, відповідач-1 вказав, що, у будь-якому випадку, доля внеску ТОВ "АЛДІ" у спільну діяльність завищена на суму не менше ніж 2225016,95 грн. (Акт КРУ в Одеській області від 03.02.2011 р. № 15-05-34-14/1794, складений про результати перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП "ІМТП" (а.с 131 - 133 т. 1), постанова Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.202 р. (а.с. 120-130 т. 1), що залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 р. у справі № 2а/1570/3170/2011 (а.с. 140-148 т. 1)).

Враховуючи факт визнання в судовому порядку недійсним рішення Виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119, відповідач-1 зазначає, що станом на час розгляду даної справи у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірне нерухоме майно. Водночас, позивач не надав суду жодних доказів звернення позивача до Виконавчого комітету Іллічівської міської ради з метою отримання чинного правовстановлюючого документа, як і не надав жодного доказу звернення до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на нерухоме майно.

20.04.2015 р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло власне письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору.

В судове засідання, призначене на 20.04.2015 р., представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи з'явилися.

Представник Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері в судове засідання, призначене на 20.04.2015 р., не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні, призначеному на 20.04.2015 р., подав відзив на позовну заяву аналогічного змісту, що і відзив, поданий представником 20.04.2015 р. через відділ діловодства суду. Відзив залучено до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні, призначеному на 20.04.2015 р., подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. Відзив залучено до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

У відзиві відповідач-2, рівно як і відповідач-1, послався на преюдиціальну, відповідно до норм ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставину відсутності згоди Міністерства транспорту та зв'язку України (правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України), як представника держави, у власності якої знаходиться склад № 27, що був переданий у якості внеску до спільної діяльності за Договором, на оформлення права спільної власності та розподіл часток в праві спільної власності. Крім того, з урахуванням норм абз. 2 частини 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, відповідач-2 зазначив, що митно-складський комплекс був збудований в процесі спільної діяльності шляхом реконструкції переданого ДП "ІМТП" у спільну діяльність, при цьому на умовах користування, а не у спільну часткову власність, державного нерухомого майна - складу № 27 (оскільки ДП "ІМТП" володіє майном на підставі іншій, ніж право власності - праві господарського відання).

Представники позивача в судовому засіданні 20.04.2015 р. надали усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримали з урахуванням письмових пояснень, поданих 17.04.2015 р. через відділ діловодства суду.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 20.04.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заву, поданому 20.04.2015 р. через відділ діловодства суду та в судовому засіданні.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 20.04.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заву, поданому 20.04.2015 р. в судовому засіданні.

В судовому засіданні, призначеному на 20.04.2015 р., представник третьої особи також заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд прийшов до висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 20.04.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 р. відкладено розгляд справи на 06.05.2015 р. о 12:00 год.

06.05.2015 р. через відділ діловодства суду від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого третя особа просила врахувати наведені в ньому пояснення при прийнятті рішення у даній справі, а саме: п. 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межа, визначених законодавчими актами. Рішення на надання згоди на відчуження, зокрема, нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України. При цьому Фонд державного майна України не погоджував Договір про спільну діяльність та не надавав погодження Міністерству інфраструктури України на відчуження нерухомого майна ДП "ІМТП"

В судове засідання, призначене на 06.05.2015 р., представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи з'явилися.

Представник Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері в судове засідання, призначене на 06.05.2015 р., не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представники позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. подали заяву про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої просили суд прийняти відмову позивача від частини позовних вимог, а саме, щодо визнання права часткової власності за Державою в особі Міністерства інфраструктури України в розмірі 272/625 частки на спірне майно митно-складського комплексу. Заява позивача залучена судом до матеріалів справи, прийнята до розгляду та передана до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представники позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. подали додаткові письмові пояснення. В якості додатків до пояснень позивач надав суду копію наказу Державного департаменту морського і річного транспорту; копію акту приймання-передачі від 20.04.2001 р.; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2014 р.; копію свідоцтва на право власності на нерухоме майно на будівлі та споруди митно-складського комплексу від 25.09.2014 р. Додаткові письмові пояснення разом з доданими до них документами залучені до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 06.05.2015 р. подав додаткові пояснення по справі № 5017/3800/2012. На думку відповідача-2, після припинення Договору про спільну діяльність ТОВ "АЛДІ" не має права претендувати на нерухоме майно, яке входить до складу спірного комплексу, а може лише наполягати на відшкодуванні вартості його частки у спільній діяльності, розрахованої відповідно до положень п. 10.5 Договору. Також відповідач-2 вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що внаслідок проведеної за його рахунок реконструкції будівлі складу № 27 був створений новий об'єкт з іншим технічним, експлуатаційним і функціональним призначенням, оскільки, по-перше, створення саме такого об'єкту передбачалось Договором про спільну діяльність, по-друге, створення спірного митно-складського комплексу відбувалось на базі майна, яке є державною власністю і з власності держави в установленому порядку не вибувало. Відповідач-2 також зауважив, що ДП "ІМТП" як цілісний майновий комплекс, включене до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847- ХIV (із змінами та доповненнями). Відчуження спірного митно-складського комплексу (повністю або частково), який є частиною цілісного майнового комплексу ДП "ІМТП", є неможливим. Додаткові пояснення відповідача-2 залучені до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні, призначеному на 06.05.2015 р., судом перевірено виконання сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 р. та встановлено, що відповідач-1 та відповідач-2 вимоги зазначеної ухвали не виконали.

Представники позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. надали усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримали з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, поданої 06.05.215 р. в судовому засіданні.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 06.05.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заву, поданому 20.04.2015 р. через відділ ділводства суду та в судовому засіданні.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 06.05.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заву, поданому 20.04.2015 р. в судовому засіданні, та з підстав, викладених у додаткових пояснення, поданих 06.05.2015 р. в судовому засіданні.

В судовому засіданні, призначеному на 06.05.2015 р., представник третьої особи заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, поданому 06.05.2015 р. через відділ діловодства суду.

Враховуючи складність справи та положення ч. 1 ст. 4-6 ГПК України, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду справи № 5017/3800/2012 колегіально у складі трьох суддів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 р. було призначено здійснювати розгляд справи № 5017/3800/2012 колегіально у складі трьох суддів.

06.05.2015 р. представник позивача через відділ діловодства суду подав заяву стосовно призначення колегіального розгляду справи та стосовно невиконання відповідачами вимог ухвали суду, чим останні, на думку позивача, здійснюють затягування судового процесу, та щодо можливих дій суду у відповідному випадку з метою забезпечення розгляду справи з дотримання процесуальних строків. Крім того, у наведеній заяві представник позивача просив проводити фіксацію судового процесу технічними засобами відповідно до ст. 4-4 ГПК України.

Згідно довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) від 06.05.2015 р. визначено склад колегії суддів Господарського суду міста Києва для розгляду справи № 5017/3800/2012: Гумега О.В. (головуючий), Князьков В.В., Домнічева І.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2015 р. справу № 5017/3800/2012 прийнято до провадження колегії суддів у складі Гумега О.В. (головуючий), Князьков В.В., Домнічева І.О. та призначено розгляд справи на 27.05.2015 р. о 13:45 год.

Судове засідання, призначене на 27.05.2015 р., не відбулося, у зв'язку з тим, що суддя Домнічева І.О. перебувала на лікарняному.

02.06.2015 р. суддя Домнічева І.О. вийшла з лікарняного.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 р. призначено розгляд справи на 22.06.2015 р. о 12:00 год.

02.06.2015 р. через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення у справі № 5017/38/2012, в яких зазначено, що до спірних правовідносин застосовуються положення Цивільного кодексу України, зокрема, глави 77 цього Кодексу (Спільна діяльність), звертається увага, що ДП "ІМТП" є державним унітарним підприємством, що засноване на державній власності та входить в сферу управління Міністерства інфраструктури України. У зв'язку з зазначеним, третя особа посилається на норми ст. 73 (поняття державного унітарного підприємства), ст. 75 (особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств), ст. 136 (право господарського відання,) ст. 141 (особливості правового режиму державного майна у сфері господарювання) Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", ст.ст. 7, 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні"

В судове засідання, призначене на 22.06.2015 р., з'явились представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-2, третьої особи та Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері в судове засідання, призначене на 22.06.2015 р., не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

За наведених обставин, судом враховані роз'яснення, надані Вищим господарським судом України у п. 3.9 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно яких розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п.п. 3.9.2 п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом враховано, що матеріали справи містять відзиви на позовну заяву, подані представниками відповідача-1 та третьої особи, в яких останні виклали свою правову позицію по суті спору на час нового розгляду справи.

Отже, обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні судом встановлено не було.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 22.06.2015 р. без участі представників відповідача-1, третьої особи та Іллічівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та відповідно до вимог ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 22.06.2015 р. відповідно до ч. 7 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалось фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник позивача в судовому засіданні 22.06.2015 р. подав письмові пояснення (на виконання ухвали суду від 02.06.2015 р.), в яких фактично узагальнив всі попередньо подані позивачем пояснення щодо правової позиції позивача в даному спорі, а також навів законодавчі норми, які, на думку позивача, підлягають застосуванню у спірних правовідносинах (зокрема, ст. 432 ЦК УРСР, ст. ст. 15, 328, 331, ч. 2 ст. 357, ст. 392, ст. 1134 ЦК України, ст.ст. 9, 41 Конституції України). Позивач наполягає на тому, що створення митно-складького комплексу, як предмету договору про спільну діяльність у процесі його виконання та об'єкту права власності, згідно ст. 331 ЦК України, відповідає ст. 328 ЦК України, згідно якої право власності набувається, зокрема, із правочинів та регулюється загальними нормами ЦК України, щодо захисту, визнання та визначення часток співвласників, відповідно до ст.ст. 392, 357 ЦК України. Письмові пояснення позивача долучені судом до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представники позивача в судовому засіданні 22.06.2015 р. надали усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримали з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, поданої 06.05.215 р. в судовому засіданні.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 22.06.2015 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заву, поданому 20.04.2015 р. в судовому засіданні, та з підстав, викладених у додаткових пояснення, поданих 06.05.2015 р. в судовому засіданні.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.06.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", Міністерства інфраструктури України, відповідно до якого в редакції заяви про зміну предмету позову (а.с. 67-71 т. 4) просив визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" право часткової власності в розмірі 353/625 частки, за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, право часткової власності в розмірі 272/625 частки, на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 (позов задоволено частково, визнано право спільної часткової власності ТОВ "Алді" на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу, розташованого за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, що складається з двоповерхової будівлі митно-складського комплексу з навісом та рампою, загальною площею 6951,9 кв.м.; будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв.м.; споруд: № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9,10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття. В решті позову - відмовлено. При цьому, вимоги про визнання за позивачем права часткової власності в розмірі 353/625 частки на будівлі та споруди митно-складського комплексу задоволені на підставі ст. 328, ст. 392, ч. 1 ст. 1134 ЦК України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.14 р. у справі № 5017/3800/2012 вказане рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано частково, відмовлено в задоволенні вимог про визнання права спільної часткової власності позивача на 353/625 частки будівель та споруд митно-складського комплексу; в решті - рішення залишено без змін. Постанова мотивована тим, що по -перше, після припинення Договору про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 р. товариство не має право претендувати на нерухоме майно, яке входить до складу спірного комплексу, а лише наполягати на відшкодуванні вартості його частки у спільній діяльності; по-друге, відчуження спірного митно-складського комплексу, який є частиною цілісного майнового комплексу ДП "Іллічівський морський торговельний порт" включеного до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, є неможливим.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 р. у справі № 5017/3800/2012 касаційну скаргу ТОВ "Алді" задоволено частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. та рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2014 р. у справі № 5017/3800/2012 скасовано повністю, справу № 5017/3800/2012 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У вищенаведеній постанові Вищого господарського суду України зазначено, що відповідачем у даній справі (до якого заявлено позовні вимоги про визнання його права часткової власності в розмірі 272/625 частки на майно) вказано Міністерство інфраструктури України, правонаступника Міністерства транспорту та зв'язку України за Указом Президента України № 581/2011 від 12.05.2011 р., яке є центральним органом виконавчої влади, а отже, спір у даній справі за правилами виключної підсудності мав бути розглянутий Господарським судом міста Києва.

Згідно ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовЧязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи представники позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. подали заяву про відмову від частини позовних вимог, відповідно до якої просили суд прийняти відмову позивача від частини позовних вимог, а саме, щодо визнання права часткової власності за Державою в особі Міністерства інфраструктури України в розмірі 272/625 частки на спірне майно митно-складського комплексу. Заява позивача залучена судом до матеріалів справи, прийнята до розгляду та передана до відділу діловодства суду для реєстрації.

Судом встановлено, що вищенаведена заява підписана представником позивача М.І.Лазарчук який згідно довіреності від 21.05.2014 р. має всі права, які надано законом позивачу, в т.ч. право відмовлятись від позову протягом усього часу розгляду справи.

Відповідно до поданої заяви представником позивача підтверджено, що наслідки відмови від позову, передбачені чинним законодавством України, позивачу відомі.

При цьому судом встановлено, що дії позивача щодо відмови від позову не суперечать чинному законодавству України, а також, що дії позивача щодо відмови від позову не порушують чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Приписами ч. 4 ст. 22 ГПК України передбачено, зокрема, право позивача до прийняття рішення по справі відмовитись від позову.

У відповідності із ч. 1 ст. 78 ГПК України, відмова позивача від позову викладається в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від позову господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін (ч. 2 ст. 78 ГПК України).

Враховуючи наведені правові норми та розглянувши подану представником позивача в судовому засіданні 06.05.2015 р. заяву про відмову від частини позовних вимог, суд приймає відмову позивача від частини позовних вимог та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України припиняє провадження у справі № 5017/3800/2012 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" про визнання за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, права часткової власності в розмірі 272/625 частки, на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття, у зв'язку з відмовою Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" від позову в цій частині.

В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (про визнання за ним права часткової власності в розмірі 353/625 частки на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ") розглядаються судом по суті.

При новому розгляді справи № 5017/3800/2012 позивач зазначив, що оскільки відповідач-1 відмовився виконувати зобов'язання щодо викупу частки ТОВ "АЛДІ" в нерухомому майні митно-складського комплексу та відповідачі вчинили дії щодо позбавлення ТОВ "АЛДІ" майна та відмовляються визнавати будь-які права ТОВ "АЛДІ" на частку в майні або право компенсації такої частки, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач вказує на створення нового об'єкту нерухомості в процесі проведеної по Договору реконструкції складу № 27, який, на його думку, набув якісно нового технічного, експлуатаційного і функціонального призначення.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо, зокрема, це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивач вважає, що оскільки спірний Договір містить положення, які передбачають виникнення права спільної власності, заснованого на майнових активах державного підприємства (пункти 4.8, 10.5 Договору), цей договір і є тим правочином, на підставі якого набувається право власності. Також, вбачається і відповідне схвалення такого правочину державою в особі органу управління - Міністерства транспорту України, стосовно розпорядження та відчуження об'єкта майна державної власності, переданого державним підприємством у спільну діяльність.

Крім того, на думку позивача, такий правовий статус відповідав приписам цивільного законодавства, яке діяло на той час, а саме ст. 432 ЦК УРСР, відповідно до якої грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Позивач вважає, що оскільки передача майна складу № 27 (в якості внеску відповідача-1 у спільну діяльність) відбулася до вступу в дію ЦК України, то відповідно до ст. 432 ЦК УРСР виникло право спільної власності на майно у Держави та ТОВ "АЛДІ". Отже, зміна правового статусу державного майна відбулася з передачею будівлі складу до спільної діяльності сторін Договору.

Позивач зазначає, що можливість набуття ТОВ "АЛДІ" права власності на державне майно в установленому порядку, а саме на підставах ст.ст. 328, 357, 392 ЦК України, не протирічить законодавству про приватизацію, яким передбачено платне відчуження державного майна особам приватного права (покупцям) за відповідною процедурою.

Водночас, як зазначає позивач, у межах спірних правовідносин приватизація як платне відчуження державного майна, яке перебувало у господарському віданні ДП "ІМТП" (складу № 27) не здійснювалась, а тому до правовідносин, які виникають із Договору про спільну діяльність стосовно виникнення права спільної часткової власності на майно митно-складського комплексу, не повинні застосовуватись норми Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що визнання права власності на частку нерухомого майна надає йому можливість для реалізації норм Договору про спільну діяльність, пов'язаних з наслідками припинення цього договору, а саме: викупом ДП "ІМТП" частки ТОВ "АЛДІ" в нерухомому майновому комплексі, що відповідає обраному позивачем способу захисту права власності і забезпечує поновлення порушеного права позивача.

При новому розгляді справи № 5017/3800/2012 відповідачі проти заявлених позовних вимог заперечували.

Зокрема, відповідач-1 зазначив, що визнати право спільної часткової власності за ТОВ "АЛДІ" на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 можливо лише за згоди на відчуження цього майна уповноваженого органу управління ДП "ІМТП" - Міністерства інфраструктури України та Фонду державного майна України у відповідності до ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 "Про затвердження об'єктів державної власності.".

Відповідачі відповідно до норм ч. 3 ст. 35 ГПК України послалися як на преюдиціальні обставини недійсність рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119, на підставі якого було видане свідоцтво про право власності на будівлю та споруди митно - складського комплексу, а також відсутність згоди Міністерства транспорту та зв'язку України (правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України), як представника держави, у власності якої знаходиться склад № 27, що був переданий у якості внеску до спільної діяльності за Договором, на оформлення права спільної власності та розподіл часток в праві спільної власності.

Отже, станом на час розгляду даної справи у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірне нерухоме майно.

Крім того, відповідач-2 з урахуванням норм абз. 2 частини 1 статті 1134 Цивільного кодексу України зазначив, що митно-складський комплекс був збудований в процесі спільної діяльності шляхом реконструкції переданого ДП "ІМТП" у спільну діяльність, при цьому на умовах користування, а не у спільну часткову власність, державного нерухомого майна - складу № 27 (оскільки ДП "ІМТП" володіє майном на підставі іншій, ніж право власності - праві господарського відання).

Відповідач-2 вважає, що після припинення Договору ТОВ "АЛДІ" не має права претендувати на нерухоме майно, яке входить до складу спірного комплексу, а може лише наполягати на відшкодуванні вартості його частки у спільній діяльності, розрахованої відповідно до положень п. 10.5 Договору.

На думку відповідача-2, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що внаслідок проведеної за його рахунок реконструкції будівлі складу № 27 був створений новий об'єкт з іншим технічним, експлуатаційним і функціональним призначенням, оскільки, по-перше, створення саме такого об'єкту передбачалось Договором про спільну діяльність, по-друге, створення спірного митно-складського комплексу відбувалось на базі майна, яке є державною власністю і з власності держави в установленому порядку не вибувало.

Відповідачі також вказали, що ДП "ІМТП" як цілісний майновий комплекс, включене до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847- ХIV (із змінами та доповненнями), в свою чергу, відчуження спірного митно-складського комплексу (повністю або частково), який є частиною цілісного майнового комплексу ДП "ІМТП", є неможливим.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши надані суду пояснення представників сторін та третьої особи, суд приходить до висновку, що вимоги позову задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

07.04.2002 р. між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (Порт), Державним підприємством "База матеріально-технічного забезпечення" (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алді" (Товариство) укладено Договір № 97-о про спільну діяльність (Договір), відповідно до пункту 1.1. якого сторони договору здійснюють спільну діяльність зі створення та експлуатації комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, що вивозяться з Порту автотранспортом з виконанням при цьому вантажно-розвантажувальних робіт, необхідних для контрольних операцій, тимчасового зберігання затриманих вантажів та автотранспорту, експедиційного і агентського обслуговування вантажів та автотранспорту та надання інших послуг, що випливають з необхідності митного контролю та оформлення (а.с. 24-31 т. 1).

24.07.2002 р. Договір було узгоджено Міністерством транспорту України та 02.08.2002 р. зареєстровано у ДПІ у м. Іллічівську, що вбачається з відміток на першому аркуші Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору реконструкція та створення комплексу здійснюється на території складу № 27, в тому числі 5 760 кв. м. критої складської площі.

Згідно з п. 1.6 Договору на території комплексу розміщуються митні органи, а також органи санітарного, карантинного та ветеринарного нагляду.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.2 Договору Порт зобов'язався у порядку внеску до спільної діяльності надати для здійснення спільної діяльності, обумовленої Договором споруди та прилеглу територію складу № 27 для реконструкції та використання комплексу; забезпечити надання своїх комунікацій, необхідних для реконструкції та монтажу устаткування, і подальшої експлуатації комплексу (тепло-, водо-, енергопостачання і т. п., а також телефонний зв'язок, шляхом забезпечення можливості підключення в існуючі комунікації за окрему плату).

Відповідно до п. 3.3.3 Договору Товариство зобов'язалось у порядку внеску до спільної діяльності здійснити реконструкцію складу № 27 Порту за власні кошти з метою створення комплексу, відповідно до проекту здати його у експлуатацію, здійснити будівництво за власні кошти сполучених автомобільних шляхів на комплекс від узгоджених сторонами в окремому акті пунктів з'єднання шляхів.

Згідно п. 4.6 Договору майно сторін, що використовується при здійсненні спільної діяльності, залишається власністю цих сторін на протязі усього часу дії Договору і відбивається в їхньому балансі в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Відповідно до п. 4.8 Договору створене сторонами в процесі його виконання нерухоме майно є загальною власністю сторін і відображається в їх балансі по вартості відповідної частки в спільному фінансуванні будівництва з умовою обов'язкового викупу Портом частки, що належить Товариству, після припинення дії Договору.

Пунктом 10.3 Договору визначено, що дія Договору може бути припинена у зв'язку з закінченням терміну його дії, розірвання договору або за рішенням суду.

У разі припинення дії договору за рішенням суду він вважається припиненим з дати набрання рішенням законної сили (п. 10.4 Договору).

Відповідно до пункту 10.5 Договору узгоджено, що при припиненні дії договору Порт викупає у Товариства належне йому нерухоме майно, яке знаходиться на території комплексу, по вартості придбання цього майна за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу на час припинення дії договору. Рухоме майно сторін може бути викуплено Портом у разі потреб Порту у цьому майні. Вартість майна встановлюється за домовленістю сторін, але не може бути більшою ніж його вартість за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу. Викуп нерухомого майна повинен бути здійснений протягом трьох місяців з дати припинення договору. Викуп рухомого майна яке потрібне Порту повинен бути здійснений у той же термін.

Пунктом 10.6 Договору сторони передбачили, що питання, які регламентують спільну діяльність сторін і які не знайшли свого відображення в цьому Договорі, регулюються законодавством України.

У Додатку 1 до Договору (а.с. 32-33 т. 1) сторони визначили, що в порядку внеску Порт передає у спільну діяльність склад Порту № 27, який розташований на території Порту за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 8, з метою проведення його реконструкції та подальшої експлуатації на його території комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, і що створений за рахунок капітальних вкладень Товариства комплекс на час дії договору про спільну діяльність згідно вимог статті 432 Цивільного кодексу УРСР набуває статусу спільної часткової власності. Право спільної часткової власності сторін на нерухоме майно комплексу оформлюється в порядку передбаченому чинним законодавством України. Частка Порту у спільному майні комплексу у грошовому вигляді становить 4 084 500,00 грн., що складає 55% від загального внеску сторін.

У інших додатках до Договору (а.с. 34-37 т. 1) сторони визначили їх конкретні внески в спільну діяльність, вартість цих внесків та розмір, зокрема, у Додатку № 4 до Договору сторони визначили, що Товариство передає в спільну діяльність майно, кошти та виконує роботи загальною вартістю 3 403 227 грн., що складає 45% від загального внеску сторін.

29.03.2003 р. укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 38-40 т. 1), якою визначено сторін Договору лише у складі Порту та Товариства з розміром часток у спільному майні: Порт - 55%,Товариство - 45%.

В подальшому сторони Договору додатковими угодами (а.с. 41-53 т. 1) неодноразово вносили зміни до умов Договору, в тому числі в частині встановлення розміру фактичних внесків сторін у грошовому еквіваленті, виключення з вкладів майна, що раніше передавалось.

Товариство здійснило реконструкцію складу № 27, внаслідок чого був створений митно-складський комплекс.

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.03.2007 р. № 369 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття митно-складського комплексу до експлуатації (а.с. 95 т. 3).

За результатами розгляду листів Порту від 17.12.2008 р. № 05/88 і Товариства від 16.12.2008 р. № 567 та поданих документів, Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області було прийнято рішення № 119 від 29.01.2009 р. про видачу Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України та Товариству з обмеженою відповідальністю "Алді" свідоцтва про право власності відповідно на 272/625 частки та 353/625 частки митно-складського комплексу за адресою: м. Іллічівськ, вул. Транспортна, № 30, які знаходяться у сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (а.с. 85-86 т. 1). 06.02.2009 р. Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України та Товариству з обмеженою відповідальністю "Алді" видано свідоцтво про право власності на будівлі та споруди митно-складського комплексу (відповідно на 272/625 частки та 353/625 частки на праві спільної власності) (а.с. 83 т. 1).

В подальшому на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2012 р. у справі № 11/17-5110-2011, залишеного без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 р. та Вищого господарського суду України від 25.09.2012 р., Договір про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 р., укладений між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", було розірвано.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Одеської області від 06.06.2013 р. у справі № 916/1108/13, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2013 р. та Вищого господарського суду України від 16.10.2013 р., визнано недійсним рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 29.01.2009 р. № 119 "Про видачу Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України і ТОВ "АЛДІ" свідоцтва про право власності на будівлю та споруди митно - складського комплексу за адресою: м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 30, які знаходяться у спільній діяльності ДП "ІМТП" та ТОВ"АЛДІ".

Позивач зазначає, що після розірвання Договору відповідач-1 в порушення умов п. 10.5 Договору не здійснив викуп належного йому (позивачу) майна у встановлений термін, незважаючи на звернення позивача до відповідача-1 з такою пропозицією.

Відповідач-1 не оспорює того факту, що після розірвання Договору майно, що було створено в процесі спільної діяльності і використовувалось для неї, залишилось в його користуванні і що він не викупив частину цього майна у позивача.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання за ним права часткової власності в розмірі частки 353/625 на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності позивача та відповідача-1.

Як зазначалось вище, пунктом 10.6 Договору сторони передбачили, що питання, які регламентують спільну діяльність сторін і які не знайшли свого відображення в цьому Договорі, регулюються законодавством України.

На час укладення Договору діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 р.) і враховуючи правову природу Договору взаємовідносини сторін за цим Договором на час його укладання і до 01.01.2004 р. регулювались, крім умов Договору, главою 38 (сумісна діяльність) цього кодексу.

Починаючи з 01.01.2004 року набув чинності новий Цивільний кодекс України і в силу пункту 4 його Прикінцевих та Перехідних положень до цивільних відносин сторін за Договором, які виникли або продовжували існувати після набрання чинності цим Кодексом, слід застосовувати положення цього Кодексу, в т.ч. глави 77 (спільна діяльність).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (абз. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (абз. 2).

Відповідно до ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно ч. 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статтею 1132 Цивільного кодексу України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки (ч. 1 ст. 1133 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1134 Цивільного кодексу України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом (абз. 1). Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (абз. 2).

Слід зазначити, що поняття і види права спільної власності визначено приписами статті 355 Цивільного кодексу України. Так, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини 1-4 наведеної статті Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Як вбачається зі змісту п.п. 4.1.1 п. 4.1 Договору, з метою здійснення спільної діяльності, передбаченої цим Договором, Порт передає у спільну діяльність на весь термін дії Договору територію та споруди портового складу № 27. Аналогічні положення закріплені в Додатку № 1 до Договору, відповідно до якого у порядку внеску Порт на весь термін дії Договору передає у спільну діяльність склад № 27.

Згідно п. 4.6 Договору майно сторін, що використовується при здійсненні спільної діяльності, залишається власністю цих сторін на протязі усього часу дії Договору і відбивається в їхньому балансі в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Отже, за змістом вищенаведених умов Договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо терміну перебування спірного складу № 27 та прилеглої до нього території в їх спільній власності, обмеживши його терміном дії Договору.

Як встановлено судом, рішення Господарського суду Одеської області від 23.01.2012 р. у справі № 11/17-5110-2011, залишеного без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 р. та Вищого господарського суду України від 25.09.2012 р., Договір про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 р., укладений між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", було розірвано.

Правові наслідки припинення договору простого товариства визначені статтею 1141 Цивільного кодексу України.

Зокрема, за приписами п. 4 частини 1 наведеної статті підставою припинення договору простого товариства може бути відмова учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.

Відповідно до частини 2 статті 1141 Цивільного кодексу України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін (абз. 1). Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом (абз. 2). Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів (абз. 3).

Отже, вищенаведеними нормами цивільного законодавства України передбачена можливість повернення речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, або поділ майна, що є у спільній власності учасників договору, у разі припинення дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, правові наслідки припинення спірного Договору закріплені пунктом 10.5 Договору, відповідно до якого при припиненні дії договору Порт викупає у Товариства належне йому нерухоме майно, яке знаходиться на території комплексу, по вартості придбання цього майна за даними бухгалтерського обліку з урахуванням фактичного зносу на час припинення дії договору.

Крім того, пунктом 4.8 Договору передбачено, що створене сторонами в процесі його виконання нерухоме майно є загальною власністю сторін і відображається в їх балансі по вартості відповідної частки в спільному фінансуванні будівництва з умовою обов'язкового викупу Портом частки, що належить Товариству, після припинення дії Договору.

Аналіз змісту вищенаведених умов Договору свідчить, що у разі припинення дії Договору сторони передбачили лише викуп Портом (відповідачем-1) у Товариства (позивача) належного йому (позивачу) нерухомого майна. Інші наслідки припинення дії Договору, зокрема, визнання за Товариством права спільної часткової власності на майно, яке знаходилось в сумісній діяльності, умовами Договору не передбачені.

Більш того, з огляду на зміст розділу "Загальні положення" та пунктів 4.1, 4.2 Статуту Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (зі змінами) (а.с. 100-123 т. 6), а також положення абз. 2 ч. 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про неможливість виникнення у Товариства (позивача) права спільної часткової власності на споруди митно-складського комплексу, оскільки це прямо суперечить приписам абз. 2 ч. 1 статті 1134 Цивільного кодексу України, згідно яких внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Так, згідно Статуту Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" Порт є державним унітарним транспортним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (далі - Уповноважений орган управління) (розділ "Загальні положення"); майно Порту становлять оборотні та необоротні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Порту (пункт 4.1 Статуту); майно Порту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Порт володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству, актам Уповноваженого органу управління та цьому Статуту (п. 4.2 Статуту).

Отже, майно Порту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання.

Частиною 1 статті 73 Господарського кодексу України визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Частиною 2 вищенаведеної статті передбачено, що майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Майно державного унітарного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання (ч. 2 статті 74 Господарського кодексу України).

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, яким, зокрема, є Порт (відповідач-1), визначені статтею 75 Господарського кодексу України.

За змістом частини 5 вищенаведеної статті державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами (абз. 1). Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України (абз. 2).

Відповідно до частини 2 статті 141 Господарського кодексу України управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Згідно з статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України тощо.

Відповідно до підпункту "и" пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Крім того, згідно з пунктом 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 06.06.2007, № 803 "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності", відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб'єкт управління) (абз. 1) Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна (абз. 2).

Отже нормами чинного законодавства України передбачено можливість відчуження нерухомого майна державним комерційним підприємством лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, та за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Відповідні згода Міністерства інфраструктури України та додаткове погодження Фонду державного майна України на визнання за Товариством спільної часткової власності на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 Порту - в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що після припинення спірного Договору, та за відсутності вищезазначених згоди Міністерства інфраструктури України та додаткового погодження Фонду державного майна України на визнання за Товариством (позивачем) спільної часткової власності на державне нерухоме майно у вигляді реконструйованого складу № 27 Порту, Товариство не має права претендувати на нерухоме майно, яке входить до складу спірного комплексу, а може лише наполягати на відшкодуванні вартості його частки у спільній діяльності, розрахованої виходячи з положень п. 10.5 Договору.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що внаслідок проведеної за його рахунок реконструкції будівлі складу № 27 був створений новий об'єкт з іншими технічним, експлуатаційним і функціональним призначенням, оскільки останні не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. При цьому висновок № 377 судової будівельно-технічної експертизи від 29.10.2008 р. (а.с. 126-142 т. 4), на який посилається позивач, не приймається судом у якості належного доказу в даній справі, оскільки він складений за результатами експертизи, призначеної в іншій справі. Водночас суд зазначає, що створення саме такого об'єкту (реконструйованого) і передбачалось Договором про спільну діяльність, а також, що створення спірного митно-складського комплексу відбувалось на базі майна, яке є державною власністю і з власності держави в установленому порядку не вибувало. Отже, суд вважає помилковими твердження позивача про зміну правового статусу державного майна після передачі будівлі складу № 27 (в якості внеску відповідача-1 у спільну діяльність), в результаті чого, на думку позивача, виникло право спільної власності на це майно у Держави та ТОВ "АЛДІ". Жодні докази, які б підтверджували виникнення права власності на спірне майно в матеріалах справи відсутні.

Крім того, судом враховано, що Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" (270901, м. Іллічівськ, площа Праці, 6 ) як цілісний майновий комплекс, включене до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847- ХIV (із змінами та доповненнями). З огляду на цю обставину, відчуження спірного митно-складського комплексу (повністю або частково), який є частиною цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", є неможливим, з огляду на встановлені законодавствчі обмеження.

Суд також зазначає, що не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що його правова позиція (щодо можливості в спірному випадку визнання права спільної часткової власності на майно митно-складського комплексу після розірвання Договору) підтверджується Експертним науково-правовим висновком від 28.11.2014 р., складеним членами Національної академії правових наук України (а.с. 87-98 т. 6), оскільки вказаний висновок є суб'єктивною думкою науковців з приводу питань, поставлених на їх розгляд зацікавленою стороною (позивачем), та фактично був складений на підставі наданих зацікавленою стороною (позивачем) матеріалів, а не на підставі матеріалів судової справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача належних та достатніх обґрунтувань позовних вимог про визнання за ним права часткової власності в розмірі 353/625 частки на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу, а тому в задоволенні цих вимог позивачу належить відмовити.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, ст. 78, п. 4 ч. 1 80, 82-85, ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

Припинити провадження у справі № 5017-3800/2012 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" про визнання за Державою, в особі Міністерства інфраструктури України, права часткової власності в розмірі 272/625 частки на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ - покриття, у зв'язку з відмовою Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" від позову в цій частині.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" про визнання за ним права часткової власності в розмірі 353/625 частки на майно, яке знаходилося в сумісній діяльності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ", що складається з будівель та споруд митно - складського комплексу: двоповерхової будівлі митно - складського комплексу з навісом та рампою загальною площею 6 951,9 кв. м., будівлі прохідної загальною площею 15,2 кв. м., споруд № 1-4 огорожі, № 5-8 ворота, № 9, 10 - хвіртки, № 12 - колодязі оглядові, № 13 - ліхтарі освітлювальні, № 14 - повітряні лінії електромереж, № 15 - дощова каналізація, № 16 - трубопровід теплофікаційний повітряний, № 17 - газопровід повітряний, І-ІІІ, - відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.06.2015 р.

Судді Гумега О.В. (головуючий)

Князьков В.В.

Домнічева І.О.