КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2015 р. Справа№ 910/25549/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Кравченко Т.Т.;

від відповідача: Руденко Т.В., Клюсова Т.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Київського міського територіального відділення

Антимонопольного комітету України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.03.2015р.

у справі №910/25549/14 (головуючий суддя Ломака В.С.,

судді: Літвінова М.Є., Марченко О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Український

науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та

фармації"

до Антимонопольного комітету України Київського міського

територіального відділення

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - відповідач) про визнання недійсним рішення адміністративної колегії відповідача від 30.09.2014р. №103/02-р/к у справі №87-02/07.14 "Про припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу".

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- поза увагою відповідача залишилося те, що позивач є власником спірного знаку для товарів і послуг, який було зареєстровано 21.10.1999р., а відтак, має право на власний розсуд розпоряджатись вказаним знаком, зокрема, передавати його у користування іншим особам за ліцензійними договорами;

- чинне законодавство не вимагає проведення експертиз товарів, на яких зображуються знаки для товарів і послуг;

- безпечність продукції контрагентів позивача за ліцензійними договорами підтверджена відповідними документами, серед яких є й ті, що видані установами Міністерства охорони здоров'я України;

- твердження відповідача про те, що позивач поширює інформацію про повноваження, яких немає, є безпідставними, оскільки у штаті підприємства працюють досвідчені працівники, які мають відповідну кваліфікацію та можуть давати професійну оцінку продуктам харчування;

- відповідач не надав доказів, які б свідчили про те, що продукція, на якій розміщено спірний знак, є шкідливою чи неякісною.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на наступному:

- позивач надає дозвіл на використання товарного знаку з інформацією "Схвалено Українським науково-дослідним інститутом харчування Міністерства охорони здоров'я України" різним юридичним особам на різних продуктах харчування. Водночас, позивач не має ніякого відношення до Міністерства охорони здоров'я України і не є Науково-дослідним інститутом харчування Міністерства охорони здоров'я України, а відповідно вказана інформація є неправдивою;

- серед наданих позивачем документів відсутні ті, які підтверджують, що продукція, відповідно якої проведено дослідження, схвалюється або рекомендується до вживання самим Українським науково-дослідним інститутом харчування Міністерства охорони здоров'я України;

- спірний знак для товарів і послуг містить зображення постаті дорослої людини, яка тримає за руки маля, у зв'язку з чим у споживача може виникнути враження, що відповідна продукція схвалена до вживання, в тому числі дітьми;

- реєстрація знака для товарів і послуг хоча і надає право на маркування товару, для якого відповідний знак для товарів і послуг зареєстровано, проте не надає права на поширення інформації, що вводить в оману із посиланням на відповідне свідоцтво та не може переважати право інших осіб (у тому числі потенційних споживачів) на одержання достовірної інформації про харчові продукти.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/25549/14 від 17.03.2015р. позовні вимоги було задоволено, визнано недійсним рішення відповідача від 30.09.2014р. №103/02-р/к у справі №87-02/07.14 "Про припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу". Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/25549/14 від 17.03.2015р. та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися відповідачем під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.06.2015р.

25.05.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він наголошував на необґрунтованості та непідтвердженості доводів відповідача і просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/25549/14 від 17.03.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 02.06.2015р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 02.06.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 11.06.2015р.

В судовому засіданні 11.06.2015р. представник відповідача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 11.06.2015р. представник позивача також підтримав пояснення, надані в попередньому судовому засіданні, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 11.06.2015р. представником позивача було подано клопотання про продовження строку розгляду справи на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2015р., на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання позивача було задоволено, продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

В судовому засіданні 11.06.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 25.06.2015р.

В судовому засіданні 25.06.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/25549/14 від 17.03.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 25.06.2015р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/25549/14 від 17.03.2015р. без змін.

В судовому засіданні 25.06.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (ст. 1 Закону України „Про Антимонопольний комітет України").

Згідно зі ст. 3 Закону України „Про Антимонопольний комітет України" основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині:

1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб'єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб'єктами природних монополій;

3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;

4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;

5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.

Правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності визначені Законом України „Про захист економічної конкуренції", який спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Згідно зі ст. 1 названого Закону економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про захист економічної конкуренції" останнім регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб'єктами господарювання; суб'єктів господарювання з іншими суб'єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв'язку з економічною конкуренцією. Цей Закон застосовується до відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України.

В ст. 51 Закону України „Про захист економічної конкуренції" передбачено, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням адміністративної колегії відповідача від 30.09.2014р. №103/02-р/к у справі №87-02/07.14 "Про припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу" (том справи - 1, аркуші справи - 18-21) було вирішено:

- визнати дії позивача порушенням, передбаченим ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, а саме: поширення відомостей, які приписують повноваження та права, яких товариство не має, а саме інформації: "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України", в той час як жодного відношення до Українського Науково-дослідного Інституту Харчування Міністерства охорони здоров'я України позивач не має, крім того, жодних кваліфікаційних експертиз відповідності продуктів чи речовин товариство не здійснює;

- накласти на позивача штраф у розмірі 40 000,00 грн. та зобов'язати припинити вищезгадане порушення шляхом припинення надання використання суб'єктам господарювання знаку для товарів і послуг, що містить неправдиву інформацію: "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України".

На думку позивача, рішення адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 30.09.2014р. №103/02-р/к у справі №87-02/07.14 "Про припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу" було прийняте з порушенням норм матеріального права, а висновки, викладені у ньому, не відповідають дійсним обставинам справи, що свідчить про неповне їх з'ясування. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати недійсним вказане рішення відповідача.

Місцевий господарський суд задовольнив позов повністю, визнавши позовні вимоги нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

З метою оптимізації мережі науково-дослідних установ і зменшення видатків державного бюджету для їх утримання Кабінетом Міністрів України було винесено постанову №1068 від 05.09.1996р. "Про переведення деяких науково-дослідних установ, підпорядкованих Міністерству охорони здоров'я, на госпрозрахунок", якою, зокрема, прийнято пропозицію Міністерства охорони здоров'я про припинення з 01.01.1997р. бюджетного фінансування Українського науково-дослідного інституту харчування та Науково-дослідного інституту медико-екологічних проблем і переведення їх на госпрозрахункову форму господарювання.

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України та наказу Міністерства охорони здоров'я України №339 від 01.11.1996р. "Про реорганізацію НДІ харчування" на базі Українського науково-дослідного інституту харчування МОЗ України шляхом реорганізації було створено Державне підприємство "Український науково-дослідний інститут харчування" (Статут Державного підприємства "Український науково-дослідний інститут харчування" - том справи - 1, аркуші справи - 55-59).

Пізніше Державне підприємство "Український науково-дослідний інститут харчування" було перетворене у Відкрите акціонерне товариство "Український науково-дослідний інститут харчування", засноване відповідно до рішення Фонду державного майна України (наказ №20-АТ від 27.10.1997р.) (том справи - 1, аркуші справи - 48-54).

Приватне акціонерне товариство «Український науково-дослідний інститут харчування, біотехнології та фармації» (позивач), що змінило найменування з Акціонерного товариства відкритого типу "Український науково-дослідний інститут харчування" у зв'язку з приведенням Статуту товариства у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» та на підставі рішення загальних зборів акціонерів (протокол №01-01/2011 від 15.02.2011р.), засноване відповідно до рішення Фонду державного майна України (наказ №20-АТ від 27.10.1997р.) шляхом перетворення державного підприємства у відкрите акціонерне товариство та зареєстроване Печерською районною державною адміністрацією м. Києва №11125 від 30.10.1997р. (п.1.1 Статуту позивача - том справи - 1, аркуші справи - 37-47).

21.10.1999р. Науково-дослідним центром патентної експертизи було прийнято рішення про реєстрацію за Українським науково-дослідним інститутом харчування Міністерства охорони здоров'я України знака для товарів і послуг "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України" за класами МКТП 1, 21, 20, 30, 31, 32, 33 (том справи - 1, аркуш справи - 61).

28.02.2000р. за Відкритим акціонерним товариством "Український науково-дослідний інститут харчування" було зареєстровано знак для товарів і послуг "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України", номер Свідоцтва 14981 (том справи - 1, аркуш справи - 60).

Згідно з наявної в матеріалах справи виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг власником вищезгаданого знаку для товарів і послуг є позивач (том справи - 1, аркуш справи - 62).

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Використанням знака, зокрема, визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов'язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано. Власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору.

У 2012-2013 роках між позивачем, як ліцензіаром, та ТОВ "Сандора", ПП "Мілльвілль", ТОВ "Клуб сиру", ТОВ "Три Ведмеді", як ліцензіатами, було укладено низку ліцензійних договорів на товарний знак (том справи - 1, аркуші справи - 63-65, 72-74, 77-79, 83-85), за умовами яких позивач надав на строк дії договорів за винагороду, визначену в договорах, яку виплачують ліцензіати, невиключну ліцензію - право на користування товарним знаком, зареєстрованим Держпатентом України згідно зі свідоцтвом на знак для товарів і послуг №14981 від 28.02.2000р., на використання ліцензіатами товарного знаку на упаковках продукції, використання товарного знаку ліцензіара в рекламі продукції і інших заходах, пов'язаних з просуванням продукції, що належить ліцензіатам та визначена у переліках продукції, наведених в додатках до договорів шляхом позначення товару (-ів), що виготовляється (-ються) і/або збувається (-ються) ліцензіатами.

За результатами досліджень продукції ТОВ "Сандора", ТОВ "Три Ведмеді" та ТОВ "Клуб сиру" фахівцями позивача було складено висновки, відповідно до яких надано право на використання при маркуванні відповідної продукції спеціального знаку "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України" (том справи - 1, аркуші справи - 90-113).

Оскаржуване рішення відповідача ґрунтується на тому, що в даному випадку мало місце порушення позивачем законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, а саме ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", яке полягає у поширенні інформації, що вводить в оману.

В ході проведення відповідачем перевірки дотримання ПП "Мілльвілль" законодавства про захист від недобросовісної конкуренції було встановлено, що назване підприємством на етикетках своєї продукції розмістив напис: "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України", право на використання якого отримано ним на підставі ліцензійного договору на товарний знак від 15.10.2012р. №15-10/12, укладеного з позивачем.

Знак для товарів і послуг, який позивач надав право використовувати ПП «Мілльвілль», а також ТОВ "Сандора", ТОВ "Три Ведмеді" та ТОВ "Клуб сиру", містить зображення постаті дорослої людини, яка тримає руки маля, у зв'язку з чим, на думку відповідача, вказане зображення може справити на пересічного споживача враження про те, що відповідна продукція схвалена для вживання, в тому числі дітьми.

При цьому відповідач наголошував на тому, що позивач не проводив експертизу продуктів ПП «Мілльвілль» та інших суб'єктів господарювання, з якими у нього були укладені ліцензійні договори, а також позивач не має відношення до Міністерства охорони здоров'я України і не є Українським НДІ харчування МОЗ України, у зв'язку з чим інформація, яку поширює позивач, є неправдивою.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками відповідача, з наступних підстав.

Відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі наголошував на тому, що позивач не є Українським НДІ харчування Міністерства охорони здоров'я України, не має відношення до цього міністерства, а тому знак для товарів та послуг містить неправдиву інформацію.

Натомість відповідачем не наведено законодавчого акту, який би встановлював вимогу про те, що торговий знак (торговельна марка) обов'язково має містити реквізити заявника (власника), в тому числі повну чи скорочену назву юридичної особи. Фактично, достатнім є те, щоб торговельна марка дозволяла споживачам розпізнавати та впізнавати товари і послуги, які надаються певним виробником.

Як уже зазначалося вище, позивач є власником знаку для товарів та послуг, що містить напис «Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України» на підставі Свідоцтва №14981 від 28.02.2000р., який надає право на використання вказаного знаку для товарів та послуг різним суб'єктам господарювання - виробникам продуктів харчування на підставі відповідних ліцензійних договорів, що повністю відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» і ст. 1109 Цивільного кодексу України.

Колегією суддів прийнято до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що, укладаючи ліцензійні договори з іншими суб'єктами господарювання, позивач не проводить жодних експертиз та не надає кваліфікованих висновків, у зв'язку з чим інформація «Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України» є неправдивою.

З цього приводу необхідно зазначити, що відповідачем не наведено нормативного акту, який би встановлював для позивача обов'язок проводити експертизу продуктів (послуг) при нанесенні такого чи подібного знаку для товарів та послуг, а також містив би вимоги і методи проведення таких експертиз. Окрім того, колегія суддів погоджується з позивачем в тому, що за своєю суттю поняття «схвалено» не є тотожним поняттю «перевірено» чи «досліджено».

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивачем проводиться оцінка продукції, на яку надається дозвіл щодо використання знаку для товарів та послуг із написом «Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України» шляхом проведення експертної оцінки зразків продукції та/або супровідної документації.

Проведення такої експертної оцінки прямо передбачено в п.1.5 ліцензійного договору (том справи - 1, аркуш справи - 72), укладеного між позивачем і ПП «Мілльвілль». Оскільки в договорі не вказано поняття і методи проведення експертної оцінки продукції, позивач сам визначає способи її проведення.

Укладаючи договір з ПП «Мілльвілль», позивач вивчив наявну супровідну (технічну) документацію продукції ПП «Мілльвілль», склад (інгрідієнти), висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи Державної санітарно-епідеміологічної служби при МОЗ України, яка відповідала вимогам чинного законодавства, підтверджувала безпечність такої продукції для споживача та заслуговувала позитивної оцінки. З урахуванням наведеного, ПП «Мілльвілль» отримало дозвіл на нанесення знаку для товарів та послуг, що містить напис «Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України».

Згідно з наданими суду поясненнями, продукцію ТОВ «Клуб сиру», ТОВ «Три Ведмеді» та ТОВ «Сандора», з якими у позивача укладені відповідні ліцензійні договори, було передано для проведення експертної оцінки названих суб'єктів господарювання. При чому зразки названої продукції додатково були досліджені в акредитованій лабораторії Державного підприємства «Державний науково-дослідний центр з проблем гігієни харчування» Міністерства охорони здоров'я України, яке є структурним підрозділом даного міністерства.

За результатами проведених лабораторних досліджень, які підтвердили відповідність та безпечність цієї продукції для споживача, фахівцями позивача було схвалено, тобто надано позитивну оцінку вказаній продукції, а також підтверджено можливість використання знаку «Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України». Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями протоколів, програм та висновків (том справи - 1, аркуші справи - 93-95, 101-113, 201-217).

З наведеного вище випливає, що проводячи лабораторні дослідження продукції, за результатами яких фахівцями позивача робиться висновок про можливість використання спірного знаку для товарів та послуг, позивач фактично схвалює продукцію, на якій в подальшому зображується знак із відповідним написом.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд в своєму рішенні, реєстрація знака для товарів і послуг надає право на маркування товару, для якого відповідний знак для товарів і послуг зареєстровано, але, водночас, не надає права на поширення інформації, яка вводить в оману з посиланням на відповідне свідоцтво та не може переважати право інших осіб (у тому числі потенційних споживачів) на одержання достовірної інформації про харчові продукти.

При цьому, поза увагою відповідача залишилося те, що реєстрація товарного знака спрямована на надання йому правової охорони, а не на засвідчення достовірності інформації, яка в ньому наведена.

Відносини, що виникають у зв'язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні регулює Закон України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", згідно зі ст. 5 якого правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Об'єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень.

В ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" наведено підстави для відмови в наданні правової охорони. Так, в частині 2 названої статті передбачено, що згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону позначення, які: складаються лише з позначень чи даних, що є описовими при використанні щодо зазначених у заявці товарів і послуг або у зв'язку з ними, зокрема вказують на вид, якість, склад, кількість, властивості, призначення, цінність товарів і послуг, місце і час виготовлення чи збуту товарів або надання послуг.

З рішення Науково-дослідного центру патентної експертизи від 21.10.1999р. вбачається, що даним: "Схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України" не надано правової охорони (в рішенні зазначено про виключення з охорони окремих елементів: «схвалено Українським НДІ харчування МОЗ України»). До того ж, ані Державна служба інтелектуальної власності України, ані Державне підприємство "Укрпатент" не є уповноваженими органами в сфері захисту прав споживачів та захисту від недобросовісної конкуренції.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" названий Закон застосовується до відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарювання у зв'язку з недобросовісною конкуренцією, у тому числі у разі вчинення ними дій за межами України, якщо ці дії мають чи можуть мати негативний вплив на конкуренцію на її території, якщо інше не встановлено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В главі 3 розглянуто питання щодо створення перешкод суб'єктам господарювання у процесі конкуренції та досягнення неправомірних переваг у конкуренції, до яких віднесено: дискредитацію суб'єкта господарювання; схилення до бойкоту суб'єкта господарювання; схилення постачальника до дискримінації покупця (замовника); підкуп працівника, посадової особи постачальника чи покупця (замовника); досягнення неправомірних переваг у конкуренції; поширення інформації, що вводить в оману.

Відповідно до ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:

- містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору;

- містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання;

- приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають;

- містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідачем було невірно визначено відповідальну особу за вчинення дій, які становлять склад правопорушення, передбаченого в ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Насамперед, необхідно зазначити про те, що поширення інформації, яка вводить в оману, з огляду на положення ч.2 ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має оцінюватись в контексті "дій у конкуренції", тобто на момент поширення окресленої інформації відповідні суб'єкти господарювання мають перебувати у конкурентних відносинах.

Аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Антимонопольного комітету України №21-15/02-1244 від 17.02.2009р. "Про особливості застосування положень законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, у зв'язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" від 18 грудня 2008 року №689-VI".

Для кваліфікації порушення за ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" необхідно встановити наявність певних обставин, зокрема, те, що поширення інформації, яка вводить в оману, відбувалося в конкурентних відносинах, і такі дії вплинули або можуть вплинути на наміри певних осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг відповідного суб'єкта господарювання. Відтак, суб'єктом правопорушення, передбаченого вищезгаданою статтею може бути лише суб'єкт господарювання, який поширює недостовірну інформацію при пропонуванні до продажу (замовлення) товарів, робіт, послуг, які він виробляє, перепродає, виконує, надає.

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивач не перебуває в конкурентних відносинах з учасниками ринку харчових продуктів. Поширення ліцензіатами за укладеними з позивачем ліцензійними договорами відносно товарів, які ними виготовляються, знаку для товарів і послуг за Свідоцтвом на знак для товарів і послуг №14981 від 28.02.2000р., не може вплинути на наміри споживачів відповідних харчових продуктів щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг саме позивача, який не є ані виробником, ані продавцем відповідних харчових продуктів.

Наведене свідчить про те, що в даному конкретному випадку відсутні правові підстави для покладення на позивача відповідальності за будь-які дії щодо поширення іншими суб'єктами господарювання відносно їх власних товарів інформації, яка може бути недостовірною, оскільки у разі встановлення відповідних обставин, ці суб'єкти господарювання мають нести персональну відповідальність, як особи, що безпосередньо перебувають в конкурентних відносинах.

Відповідно до ст. ст. 20, 30 Закону України „Про захист від недобросовісної конкуренції" вчинення дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Законом. Органи Комітету у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов'язкові для виконання рішення, зокрема, про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції; накладення штрафів.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту порушення позивачем ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», застосування до нього санкцій у вигляді штрафу є неправомірним.

Згідно зі ст. 59 Закону України „Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Зібрані у справі матеріали свідчать про те, що відповідачем під час винесення оскаржуваного позивачем рішення від 30.09.2014р. №103/02-р/к у справі №87-02/07.14 "Про припинення порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу" було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо наявності порушення з боку позивача ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", внаслідок чого висновки, викладені у названому рішенні, не відповідають обставинам справи, що є безумовною підставою для визнання цього рішення недійсним.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі №910/25549/14 відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Однак, відповідно до п.12 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" Антимонопольний комітет та його територіальні відділення у справах, що вирішуються на підставі законодавства про захист економічної конкуренції та законодавства про здійснення державних закупівель звільняються від сплати судового збору. Тобто, за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі №910/25549/14 відповідачем судові витрати понесені не були.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 42, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. у справі №910/25549/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/25549/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді М.М. Новіков

А.І. Мартюк