ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 916/5146/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Карабаня В.Я.,

суддів Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "АКВАСПЕЦСТРОЙ"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. (Величко Т.А., Бєляновський В.В., Поліщук Л.В.)
у справі№916/5146/14 господарського суду Одеської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АКВАСПЕЦСТРОЙ"
доКомунального підприємства "Водопостачання та каналізація"
провитребування майна та стягнення 396 728 грн. 31 коп.
за участю представників:
від позивача Кінаш Олена Андріївна, довіреність №01-03/01 від 20.01.2015 р.
від відповідача Медвідь Ірина Петрівна, довіреність №02-06-566 від 18.06.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АКВАСПЕЦСТРОЙ" (далі - ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ") звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства "Водопостачання та каналізація" (далі - КП "Водопостачання та каналізація") про витребування майна та стягнення 396 728 грн. 31 коп.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що в порушення умов договору оренди №12/07-01 від 12.07.2014 р. відповідачем не було своєчасно повернуто передане йому майно, у зв'язку з чим, на думку позивача, останній повинен повернути дане майно, а також сплатити неустойку за відповідний період прострочення у визначеному розмірі.

Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення 396 728 грн. 31 коп., зважаючи на те, що, з урахуванням приписів ст.ст. 549, 625 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, пенею може забезпечуватися виключно грошове зобов'язання, в той час як відповідач не мав перед позивачем грошових зобов'язань, оскільки укладений між сторонами договір №12/07-01 від 12.07.2014 р. за своєю правовою природою є договором позички, тобто безоплатним договором.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.02.2015 р. у справі №916/5146/14 позовні вимоги задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння КП "Водопостачання та каналізація" колектор арт. 10357А з поліетиленових труб діаметром 200 мм, довжиною 480 пл. в комплекті з втулкою ПЭ - 100 діаметром 200 мм в кількості 2 шт. та фланець сталевий діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. Стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку за період з 13.10.2014 р. по 02.02.2015 р. у розмірі 396 728 грн. 31 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Так, місцевий господарський суд визнав доведеним факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №12/07-01 від 12.07.2014 р. та прийшов до висновку про те, що погоджена сторонами в п. 3.5 вказаного договору (в редакції додаткової угоди №1 від 01.09.2014 р.) неустойка є пенею, якою забезпечено виконання негрошового зобов'язання, а, отже, сторони, згідно з нормами ч. 4 ст. 231 Господарського кодекс України, мали право самостійно визначити в договорі її розмір та порядок нарахування.

Переглядаючи вищевказане судове рішення в апеляційному порядку, Одеський апеляційній господарський суд погодився з господарським судом Одеської області в тому, що позивачем доведено факт не повернення відповідачем переданого йому за договором майна. Проте, апеляційний господарський суд прийшов до протилежних висновків щодо правової природи обраного сторонами та закріпленого в п. 3.5 договору №12/07-01 від 12.07.2014 р. виду забезпечення виконання зобов'язань.

Господарський суд апеляційної інстанції, зокрема, визначив, що у випадку несвоєчасного повернення майна сторони договору погодили сплату відповідачем штрафу, а не пені, тому така штрафна санкція, відповідно до норм чинного законодавства, має застосовуватись як разове нарахування і не може розраховуватись за кожен день прострочення.

З огляду на це, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2015 р. змінено та викладено в такій редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково. Витребувати з незаконного володіння КП "Водопостачання та каналізація" колектор арт. 10357А з поліетиленових труб діаметром 200 мм., довжиною 480 пм. в комплекті з втулкою ПЭ - 100 діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. і фланець сталевий діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. Стягувачем за наказом є ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ". Стягнути з КП "Водопостачання та каналізація" на користь ТОВ "Акваспецстрой" штраф у розмірі 3 510 грн. 87 коп., судовий збір в розмірі 4 167 грн. 58 коп. В решті вимог відмовити."

Не погодившись з постановою апеляційного господарського суду, ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування апеляційним господарським судом норм чинного законодавства. При цьому, скаржник вважає законним та обґрунтованим рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2015 р., у зв'язку з чим просить залишити його в силі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 08.06.2015 р. касаційну скаргу ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні 22.06.2015 р.

В судове засідання 22.06.2015 р. з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, просив скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. та залишити в силі рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2015 р.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувану постанову господарського суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 12.07.2014 р. між ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" (орендодавець) та КП "Водопостачання та каналізація" (орендар) було укладено договір оренди №12/07-01, за умовами якого орендодавець передав орендарю в оренду без орендної плати колектор арт. 10357А з поліетиленових труб діаметром 200 мм., довжиною 480 пм. в комплекті з втулкою ПЭ - 100 діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. і фланець сталевий діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. для перекачки стоків на станцію БХО АТ "ОПЗ".

Згідно з п. 1.2 вказаного договору, споживча вартість колектора в комплекті становить 117 029 грн. 00 коп. в тому числі ПДВ.

Колектор передається в оренду за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною договору. У вказаному акті фіксується технічний стан труб колектора на момент його передачі орендарю, а також наявність або відсутність будь-яких ушкоджень, несправностей (стан вузлів в тому числі). Акт прийому передачі підписується представниками сторін договору. Вказане встановлено в п. 1.3 договору №12/07-01 від 12.07.2014 р.

Пунктом 1.5 даного договору передбачено, що повернення колектора також оформлюється актом приймання-передачі, який підписується сторонами договору.

Відповідно до п. 4.3 договору при розірванні останнього орендар зобов'язується повернути орендоване майно протягом наступної після закінчення робіт доби в належному стані, про що складається акт приймання передачі майна, підписаний обома сторонами, який є невід'ємною частиною договору. В разі необхідності проведення ремонтних відновних робіт, оплати компенсацій, погашення матеріальної шкоди, штрафних санкцій і т.і. - сторони підписують відповідну угоду про терміни виплат і розмір компенсацій, матеріальної шкоди в тому числі. За кожний день прострочення повернення майна орендатор сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від його вартості.

При цьому, договір №12/07-01 від 12.07.2014 р. вступає в силу з моменту його підписання і діє до 30.08.2014 р. (п. 5.1 цього договору).

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.07.2014 р. сторонами складено та підписано акт приймання-передачі колектора в комплекті, з огляду на що, суди визнали доведеним факт передачі майна орендодавцем та його прийняття орендарем.

В подальшому, сторони уклали додаткову угоду №1 від 01.09.2014 р., відповідно до якої п. 1.1 договору №12/07-01 від 12.07.2014 р. виклали в наступній редакції: "строк оренди колектора арт. 10357А з поліетиленових труб діаметром 200 мм., довжиною 480 пм. в комплекті з втулкою ПЭ - 100 діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. і фланець сталевий діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. для перекачки стоків подовжується до 01.11.2014 р. з умовою повернення колектора впродовж двох днів за письмовою вимогою орендодавця - ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ".

Одночасно, шляхом укладення вказаної додаткової угоди сторони доповнили розділ 3 договору п. 3.5, в якому зазначили наступне: "у випадку неповернення колектора на письмовому вимогу орендодавця - ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" по закінченню двох днів орендатор сплачує штраф в розмірі 3% від вартості колектора за кожен день прострочення."

Матеріалами справи підтверджується, що листами вих. №01-03/198 від 10.10.2014 р., вих. №01-03/214 від 27.10.2014 р., вих. №01-03/229 від 11.11.2014 р. ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" зверталось до КП "Водопостачання та каналізація" з вимогами негайно повернути передане йому за договором №12/07-01 від 12.07.2014 р. майно, а також з пропозицією добровільно оплатити нараховану неустойку за період з 13.10.2014 р. по 02.02.2015 р. у розмірі 396 728 грн. 31 коп. Однак, відповідач вказані вимоги не виконав.

Таким чином, спір у справі №916/5146/14 виник через неналежне виконанням відповідачем зобов'язання з своєчасного повернення переданого йому позивачем майна, у зв'язку з чим позивач вказує на обов'язок відповідача повернути дане майно та сплатити неустойку, передбачену п. 3.5. договору №12/07-01 від 12.07.2014 р.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в ст. 827 Цивільного кодексу України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовились про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Приймаючи до уваги наведені норми чинного законодавства та положення договору №12/07-01 від 12.07.2014 р., господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що укладений сторонами справи договір за своєю правовою природою є договором позички, з чим погоджується судова колегія Вищого господарського суду України.

Крім того, місцевий та апеляційний господарські суди встановили, що відповідач був зобов'язаний протягом двох днів повернути передане йому майно за письмовою вимогою позивача. Першу таку письмову вимогу відповідач отримав 10.10.2014 р., з огляду на що, останній мав повернути майно до 13.10.2014 р., однак, свої зобов'язання не виконав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним та обґрунтованим висновок господарських судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення вимоги позивача про витребування з незаконного володіння відповідача колектора арт. 10357А з поліетиленових труб діаметром 200 мм., довжиною 480 пм. в комплекті з втулкою ПЭ - 100 діаметром 200 мм. в кількості 2 шт. і фланця сталевого діаметром 200 мм. в кількості 2 шт.

Одночасно, місцевим та апеляційним господарськими судами зроблено правильний висновок стосовно того, що в даному випадку наявне прострочення виконання відповідачем негрошового зобов'язання з повернення переданого йому майна.

Вказане стало підставою для нарахування позивачем неустойки у розмірі 396 728 грн. 31 коп. за прострочення виконання зобов'язання за період з 13.10.2014 р. по 02.02.2015 р., у відповідності до п. 3.5 договору №12/07-01 від 12.07.2014 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, що закріплено в ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

В ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до частини 3 вказаної статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України).

Як передбачено в ч. 3 ст. 232 Господарського кодексу України, вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією.

Пунктом 3.5. договору №12/07-01 від 12.07.2014 р. визначено, що у випадку неповернення колектора на письмовому вимогу орендодавця - ТОВ "АКВАСПЕЦСТРОЙ" по закінченню двох днів орендатор сплачує штраф в розмірі 3% від вартості колектора за кожний день прострочення.

З огляду на наведене, господарський суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що місцевим господарським судом безпідставно стягнув з відповідача 396 728 грн. 31 коп. пені, оскільки не врахував правової природи штрафної санкції, передбаченої в п. 3.5 договору.

Отже, правомірним є твердження господарського суду апеляційної інстанції стосовно того, що визначений сторонами в п. 3.5 договору спосіб забезпечення виконання зобов'язань є штрафом, який відповідно до норм чинного законодавства визначається як разове нарахування і не може розраховуватись за кожен день прострочення.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана постанова апеляційного господарського суду прийнята у відповідності з наданим доказам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, оскільки господарський суд апеляційної інстанції в порядку ст.ст. 33, 34, 35, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини та належним чином проаналізував

відносини сторін, на підставі чого з'ясував їх дійсні права і обов'язки, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний судовий акт не підлягає зміні чи скасуванню. Натомість, доводи, викладені у касаційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними доказами та матеріалами справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на приписи ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАСПЕЦСТРОЙ" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 р. у справі №916/5146/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Судді А.С. Ємельянов

Л.В. Ковтонюк