ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р.Справа № 922/2603/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ-АГРО", м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Альянс" , м. Первомайський
про стягнення 127906,08 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ-АГРО" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альянс" про стягнення 127906,08 грн., з яких: 28303,00 грн. основної заборгованості, 20944,22 грн. дооцінка вартості неоплаченого товару, 48890,00 грн. курсової різниці, 10285,91 грн. 36% річних, 13822,35 грн. пені, 5660,60 грн. штрафу. Судові витрати позивач просить також покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.04.2015 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ-АГРО" про його участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції під час розгляду господарським судом Харківської області даної справи. Забезпечення проведення відеоконференції доручено господарському суду м. Києва.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 травня 2015 року розгляд справи було відкладено на 18 червня 2015 року об 11:30 год.

У судовому засіданні 18 червня 2015 року було оголошено перерву до 24 червня 2015 року об 11:30 год.

19 червня 2015 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позов за вх. № 25110, в якому останній вказує на погашення основної суми заборгованості у розмірі 28303,00 грн., не погоджується з нарахуваннями дооцінки вартості товару та курсової різниці, розмір неустойки просить зменшити. відзив з додатком долучений судом до матеріалів справи.

У судове засідання 24 червня 2015 року сторони своїх представників не направили, про причину неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне:

26 лютого 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія-Агро" (постачальником, позивачем) та Публічним акціонерним товариством "Альянс" (покупцем, відповідачем) укладено договір поставки № ХВ-6/14 (далі - договір поставки), згідно якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Відповідно до п. 2.1. договору поставки, за даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються додатками та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є невід'ємною частиною цього договору.

Ціна продукції, що поставляється за цим договором, вказується у Додатках в національній валюті та визначається в залежності від виду товару (Засоби Захисту Рослин (ЗЗР), Насіння, Насіння Вітчизняного виробництва, Міндобрива та Мікродобрива). Для Товару (ЗЗР, Насіння та Мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США (п.2.2. договору поставки).

Згідно п. 2.4. договору поставки у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару.

Відповідно до п. 3.1. Договору, порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного Договору.

Відповідно до п. 4.1. договору поставки, строк поставки товару визначається у відповідних додатках до цього договору.

До договору між сторонами було укладено додатки №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. Кінцевою датою оплати за поставлений товар є 05.09.2014 року.

Товар, що передається покупцю є оригінальною продукцією виробників - провідних компаній світу, а його якість відповідає сертифікатам якості (аналізу) або їх копіям підприємства (фірми) - виробника, а для товару, яким є насіння - вимога ДСТУ 2240-93. Копії сертифікатів якості підприємств (фірм) - виробників на товар, що поставляється на умовах цього договору, надаються на вимогу покупця (п. 5.1. договору поставки).

Згідно п. 11.2. договору поставки, договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків.

Позивач вказує на те, що ним на виконання умов вказаного договору було поставлено товар відповідачу на загальну суму 169083,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 119 від 03.03.2014 року на суму 3780,00 грн., № 5077 від 06.06.2014 року на суму 33264,00 грн., № 5293 від 12.06.2014 року на суму 2627,00 грн., № 6190 від 21.07.2014 року на суму 57492,00 грн., № 6276 від 28.07.2014 року на суму 7140,00 грн., № 6839 від 02.09.2014 року на суму 42480,00 грн., № 6949 від 04.09.2014 року на суму 22300,00 грн.

З боку відповідача товар був отриманий уповноваженою особою на підставі довіреностей, які містяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що видаткові накладні підписані обома сторонами, що підтверджує отримання відповідачем товару на суму 169083,00 грн.

Проте, відповідач в порушення умов договору у встановлені Договором та додатками до договору строки, розрахувався за поставлений товар частково у сумі 140780,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 288 від 11.03.2014 року на суму 3708,00№ 303 від 17.03.2014 року на суму 72,00 грн., № 42 від 05.09.2014 року на суму 10000,00 грн., № 841 від 06.10.2014 року на суму 15000,00 грн., № 880 від 15.10.2014 року на суму 10000,00 грн., № 884 від 16.10.2014 року на суму 5000,00 грн., № 936 від 24.10.2014 року на суму 10000,00 грн., № 948 від 27.10.2014 року на суму 10000,0 грн., № 1013 від 14.11.2014 року на суму 17000,00 грн. № 1038 від 21.11.2014 року на суму 5000,00 грн., № 1064 від 01.12.2014 року на суму 5000,00 грн., № 1138 від 08.12.2014 року на суму 5000,00 грн., № 200 від 11.02.2015 року на суму 5000,00 грн., № 250 від 23.02.2015 року на суму 10000,0 грн., № 287 від 25.02.2015 року на суму 10000,00 грн., № 318 від 03.03.2015 року на суму 5000,00 грн., № 437 від 18.03.2015 року на суму 15000,00 грн.

Внаслідок того, що відповідачем розрахунки не були проведені в повному обсязі, позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача 127906,08 грн., з яких: 28303,00 грн. основної заборгованості, 20944,22грн. дооцінка вартості неоплаченого товару, 48890,00 грн. курсової різниці, 10285,91 грн. 36% річних, 13822,35 грн. пені, 5660,60 грн. штрафу.

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст.ст. 6, 627, 628, 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 509 Цивільного зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Наведені норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Як встановлено судом, вже під час розгляду справи, а саме 21.05.2015 року відповідачем була сплачена основна сума заборгованості у розмірі 28303,00 грн., що підтверджується наданими відповідачем виписками банку.

Вказане дає суду підстави для припинення провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 28303,00 грн. у відповідності до п.1-1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині позовних вимог.

Також, позивачем заявлено до стягнення 20944,22 грн. дооцінки вартості неоплаченого товару та 48890,00 грн. курсової різниці.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як вже було вказано вище, пунктом 2.4. договору поставки сторони передбачили, що у разі зміни курсу гривні до долара США, постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого покупцем товару.

Відповідно до п. 3.2 договору сторони погоджуються застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що в тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долару США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення додатку, сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу:

С = А1 : А2 * В, де С - сума належна до оплати; В- ціна товару на момент підписання додатку; А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні) на день перерахування коштів; А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов'язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу дол. США до гривні на день проведення оплати.

Згідно п. 3.4. договору поставки, всі платежі за цим договором здійснюються покупцем з урахуванням п. 3.3. договору.

При розрахунку дооцінки вартості неоплаченого товару застосування мінімального міжбанківського курсу гривні по відношенню до долара США при продажі, не заборонено умовами договору поставки та не порушує інтереси відповідача.

При перевірці розрахунку дооцінки вартості неоплаченого товару, судом встановлено, що позивачем здійснені розрахунки на момент подачі позову до суду станом на 02.04.2015 року на момент існування заборгованості за неоплачений товар. Проте, враховуючи сплату відповідачем основної суми заборгованості у розмірі 28303,00 грн., суд вважає за необхідне перерахувати суму дооцінки товару станом на дату оплати відповідачем заборгованості у відповідності до п. 3.3. Договору, тобто станом на 21.05.2015 року. Курс продажу долару США станом на 21.05.2015 року на міжбанківському валютному ринку становив 20,75 грн. Одже, за підрахунками суду, сума дооцінки вартості товару, яка підлягає стягненню становить 15283,62 грн. В частині стягнення 5660,60 грн. дооцінки вартості товару, суд вважає за необхідне відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення курсової різниці, суд перерахувавши суми на день проведення оплат за товар, з урахуванням п.3.3. Договору, дійшов висновку про обгрунтованість та законність позовних вимог в частині стягнення курсової різниці у розмірі 48890,00 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по договору № ХВ-6/14 від 26.02.2014 року, позивач просить стягнути з відповідача 10285,91 грн. 36% річних за період з 06.09.2014 по 07.12.2014 року.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 4.1 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Сторони можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням оплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Згідно п. 7.7. договору поставки, в разі невиконання покупцем зобов'язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов'язань, передбачених розділом 3 цього договору, покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 36 % річних, якщо інший розмір річних не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Таким чином, сторонами в договорі поставки встановлено 36 % річних від простроченої суми.

Судом перевірено правильність нарахування 36 % річних та встановлено, що позивачем вірно розраховано заявлені позовні вимоги в частині стягнення 36 % річних від простроченої суми, тому дана вимога заявлена законно, обґрунтовано та підлягає задоволенню в розмірі 10285,91 грн.

Розглядаючи питання щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 13822,25 грн. та штрафу у розмірі 5660,60 грн., а також надаючи даючи правову оцінку вказаним вимогам, суд виходить з наступного.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Водночас ч. 6 ст. 232 ГК України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Також цією ж статтею передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторонами в п. 7.1.1. договору встановлено, що за несвоєчасну оплату продукції товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення, а також додатково штраф 20% від суми несплаченого боргу.

Суд, перевіривши правильність нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу у розмірі 20%) за розрахунком позивача, визнав позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 13822,25 грн. та штрафу у розмірі 5660,60 грн. обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи клопотання відповідача щодо зменшення сум штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

За приписами п. 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'ясняє, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішення суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Суд, об'єктивно оцінивши даний випадок, не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача, оскільки останнім не надано жодних обгрунтувань щодо несвоєчасності проведення розрахунків за поставлений товар та/або доказів щодо існування скрутного фінансового становища. Крім того, суд зазначає, що умови (пункти) договору були визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а одже умови, які передбачені договором є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 533, 549, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, п.1-1 ст. 80 ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 28303,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АЛЬЯНС" (64102, Харківська область, м. Первомайський, Мікрорайон 1/2, буд. 28, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРІЯ-АГРО" (54000, м.Миколаїв, вул. Велика Морська, буд. 143, , п/р 6100 в АКІБ "УкрСиббанк", МФО 351005) - 15283,62 грн. дооцінки вартості товару, 48890,00 грн. курсової різниці, 10285, 91 грн. 36 % річних, 13822,35 грн. пені, 5660,60 грн. штрафу, 2444,91 грн.судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення дооцінки вартості товару у розмірі 5660,60 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 30.06.2015 р.

Суддя В.В. Суслова