РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015Справа №910/5962/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза»

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Про розірвання договорів та стягнення 7 629 047,07 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Духота В.В. - по дов. № б/н від 18.02.2015

від відповідача не з'явився

від третьої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» про розірвання договору банківського рахунку № 1 від 09.08.2013; про розірвання договору про використання системи «Клієнт-Банк» № 1 від 09.08.2013; про стягнення 7 629 047,07 грн., з яких: 7 500 083,65 грн. залишок коштів на поточному рахунку, 72 867,13 грн. пені, 6 123,29 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 порушено провадження у справі № 910/5962/15-г та призначено її до розгляду на 06.04.2015.

Відповідач у поданому 25.05.2015 до відділу діловодства суду відзиві зазначає, що 19.02.2015 на підставі постанови Правління Національного банку України № 116 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» до категорії неплатоспроможних», створено тимчасову адміністрацію від 20.02.2015 та не здійснюється задоволення вимог вкладників та кредиторів, у зв'язку з вищенаведеним, останній заперечує проти позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5962/15-г від 06.04.2015 розгляд справи був відкладений на 13.05.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/5962/15-г на 15 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5962/15-г від 13.05.2015 до участі у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та відкладено розгляд справи на 27.05.2015.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 28.05.2015 за № 04-23/557 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, призначено проведення повторного автоматичного розподілу даної справи, за результатом проведення якого справа № 910/5962/15-г передана на розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5962/15-г від 02.06.2015 розгляд справи призначено на 16.06.2015.

Позивачем 16.06.2015 до відділу діловодства суду подано пояснення, в яких заперечує проти заперечень відповідача викладених у відзиві на позов.

Позивач в судовому засіданні 16.06.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 16.06.2015 не з'явився.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали від 02.06.2015) відповідачу 08.06.2015.

Третя особа в судове засідання 16.06.2015 не звився.

Третя особа у поданих 27.05.2015 до відділу діловодства поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що здійснення тимчасової адміністрації н ПАТ «Комерційний банк «Надра» на момент даного спору, зумовило для Позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури заявления майнових вимог до банку та їх задоволення и порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 16.06.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Стандарт» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза» (Клієнт) було укладено договір банківського рахунку № 1 (далі - договір-1).

Відповідно до п. 1.1. договору-1 Банк відповідно до чинного законодавства України відкриває Клієнту поточний рахунок № 3851, який надалі іменується рахунок, і після отримання повідомлення від податкового органу про взяття рахунку на облік здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта.

Згідно з п. 8.9. договору-1 Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта за допомогою систем «Клієнт-Банк» (якщо про це буде домовленість між сторонами) на умовах цього договору, з урахуванням особливостей, передбачених укладеним між Клієнтом та Банком договором про використання системи «Клієнт-Банк».

Також 09.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Стандарт» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза» (Клієнт) було укладено договір про використання системи «Клієнт-Банк» № 1 (далі - договір-2).

Відповідно до п. 1.1. договору-2 Банк встановлює Клієнту систему «Клієнт-Банк» (далі - система), виконує роботи по її супроводженню та здійснює розрахункове обслуговування Клієнта на умовах, визначених договором банківського рахунку, з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

Позивач стверджує, що Банк, всупереч умовам договору-1 тривалий час не виконує розрахункових документів позивача (платіжні доручення № 18 від 28.01.2015 та № 21 від 29.01.2015), а отже позивач позбавлений безперешкодно розпоряджатися власними коштами, що є істотним порушенням договору-1 та на думку позивача, підставою для його розірвання та договору-2, в судовому порядку та стягнення з Банку залишок коштів позивача та нарахованих за несвоєчасне повернення коштів пені та 3% річних.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на запровадження у відповідача тимчасової адміністрації, під час якої не здійснюються задоволення вимог кредиторів.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно ч. 5 ст. 341 Господарського кодексу України установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування. Договір повинен містити реквізити сторін, умови відкриття і закриття рахунків, види послуг, що надаються банком, обов'язки сторін та відповідальність за їх невиконання, а також умови припинення договору.

Згідно п. 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до п. 1.9. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Згідно з п. 2.1.1. договору-1 Банк має право використовувати кошти Клієнта на рахунку, гарантуючи при цьому Клієнту право безперешкодного розпорядження його коштами згідно з цим договором.

Відповідно до п. 2.3.2. договору-1 Банк зобов'язався своєчасно протягом операційного часу здійснювати розрахункові операції відповідно до вимог чинного законодавства України, що регламентують прядок здійснення безготівкових розрахунків в національній та іноземній валютах.

Пунктом 8.8. договору-1 визначено операційний час - з 9-00 до 16-30 (за Київським часом).

Згідно з п. 3.1. договору-2 розрахункове обслуговування Клієнта, що здійснюється за допомогою системи на підставі цього договору, включає в себе приймання та обробку Банком платіжних доручень Клієнта на здійснення з його поточного рахунку в Банку платежів в національній валюті, …

Відповідно до п. 3.2. договору-2 Банк зобов'язався виконувати розрахункові операції Клієнта за платіжними дорученнями Клієнта, що надійшли до Банку за допомогою системи (електронні платіжні документи).

Згідно з п. 3.4. договору-2 електронний платіжний документ вважається прийнятим у випадку отримання Клієнтом повідомлення про його прийом, у вигляді статусу документа, що формується системою.

Як свідчать матеріали справи позивачем було оформлено та за допомогою системи «Клієнт-Банк» надані відповідачу наступні електронні розрахункові документи - платіжне доручення № 18 від 28.01.2015 на суму 2 450 000,00 грн. та № 21 від 29.01.2015 на суму 5 000 000,00 грн.

Платіжне доручення № 18 було прийнято Банком 28.01.2015 о 17:24:45 та значиться як проведене Банком 05.02.2015 о 10:59:54, а платіжне доручення № 21 було прийнято Банком 29.01.2015 о 11:03:00 та значиться як проведене Банком 05.02.2015 а 10:59:55.

Також позивачем відповідачу були подані зазначені платіжні доручення на паперових носіях та прийняті Банком 28.01.2015 і 29.01.2015, що підтверджується відміткою Банку на них.

Наявність на рахунках позивача у Банку коштів достатніх для виконання платіжних доручень підтверджується матеріалами справи.

Згідно з п. 3.6. договору-2 електронні платіжні документи, які мають ЦЕП Клієнта, подаються в Банк щоденно і приймаються ним з 09.00 до 17.30 (в п'ятницю та передсвяткові дні - до 16.30) за Київським часом шляхом відправки на сервер «Клієнт-Банк».

Електронний платіжний документ, що надійшов до Банку, виконується Банком в операційний час протягом строку встановленого чинним законодавством.

Частинами 1 та 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України визначено, що

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно п. 1.15. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України.

Згідно з п. 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до п. 8.4. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Умовами п. 2.1. договору-1 право Банку відмовити Клієнту у здійсненні операції, якщо документи, необхідні для її здійснення, відсутні або оформлені з порушенням чинного законодавства України, або якщо операція не відповідає чинному законодавству України та/або умовам цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором-1 не виконав, зокрема перерахування коштів згідно поданих позивачем платіжних доручень не здійснив та мотивованої відмови, із зазначенням підстав не виконання перерахування, зокрема з підстав невідповідності поданих документів, не надав.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Стаття 1074 Цивільного кодексу України встановлює, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Укладаючи договір, позивач правомірно розраховував на належне виконання Банком своїх зобов'язань за договором, у тому числі щодо своєчасного та повного виконання платіжних доручень позивача.

Відповідно до п. 6.1. договору-1 цей договір вважається укладеним з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до дати закриття рахунку.

Частина 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України передбачає можливість розірвання договору банківського рахунка на вимогу клієнта у будь-який час.

Пунктом 6.3. договору-1 визначено, що Клієнт має право в будь-який час подати заяву про закриття рахунку, оформлену згідно з вимогами чинного законодавства України.

В матеріалах справи наявна заява позивача № 56 від 02.02.2015, яка отримана відповідачем 02.02.2015, в якій позивач у зв'язку з невиконанням відповідачем розрахункових операцій за платіжними дорученнями просив розірвати договір, закрити поточний рахунок та перерахувати залишок коштів на інший рахунок. До цієї заяви було додано заяву № 57 від 02.02.2015 про закриття рахунку.

Відповідач відповіді на заяву позивача не надав, кошти не повернув.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що тривале безпідставне невиконання Банком розрахункових документів позивача є неналежним розрахунково-касовим обслуговуванням позивача та є істотним порушенням договору-1 Банком.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору-2 цей договір є невід'ємною частиною договору банківського рахунку та діє протягом строку дії договору банківського рахунку.

З огляду на викладене, позовні вимоги про розірвання договору банківського рахунку № 1 від 09.08.2013 та договору про використання системи «Клієнт-Банк» № 1 від 09.08.2013 визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 59 Закону України «Про банки і банківську» регламентовано, що діяльність зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

19.02.2015 Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 116 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» до категорії неплатоспроможних», якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» № 38 від 19.02.2015 з 20.02.2015 розпочато процедуру виведення банка з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 20.02.2015 по 19.05.2015 включно.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Судом встановлено, що платіжні доручення були передані відповідачу задовго до введення тимчасової адміністрації та пеня і 3% річних нараховані позивачем за період до введення тимчасової адміністрації.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значенні «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Отже, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону, тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач, уклавши з відповідачем договір банківського рахунку, виступає в даних правовідносинах як клієнт банку, яким відповідно до п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, є особа, яка має рахунок у банку або користується його послугами.

Відповідач, в свою чергу, на виконання умов договору відкрив позивачу поточний рахунок, тобто згідно п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. У зв'язку з чим, отримавши доручення клієнта, у банка виникає зобов'язання немайнового характеру, а саме щодо здійснення дій спрямованих на переказ грошових коштів з рахунку чи на рахунок позивача, відкритий у банку відповідача.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивач в даних правовідносинах не є ані вкладником банку в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ані кредитором банку відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Водночас, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Таким чином, норми частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прямо надають право Уповноваженій особі Фонду на тимчасову адміністрацію продовжувати виконання будь-яких банківських операцій.

Враховуючи зазначене, жодна норма Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також будь-яка норма іншого акту законодавства не пов'язує введення згідно з Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації з припиненням операційної та іншої діяльності такого банку, у тому числі з припиненням зобов'язань такого банку по укладеним ним з іншими особами (клієнтами) договорами банківського обслуговування тощо.

Також, законодавством України не обмежено право розпорядження коштами на рахунках в неплатоспроможному банку, які обліковуються на рахунках клієнта неплатоспроможного банку під час процедур тимчасової адміністрації та ліквідації такого банку.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня свого призначення уповноважена особа Фонду приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

З огляду на те, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку Клієнта є власністю Клієнта і Банк не набуває права власності на вказані грошові кошти, а також враховуючи те, що в силу приписів чинного законодавства України та положень договору банківського рахунку Банк здійснює зберігання грошових коштів і вчиняє дії спрямовані на розрахунково-касові операції, відтак грошові кошти належні позивачу не підлягають внесенню до ліквідаційної маси банку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1075 Цивільного кодексу України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно з пп. 20.6 п. 20 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003, з наступними змінами та доповненнями, банк за наявності коштів на поточному рахунку, який закривається на підставі заяви клієнта, здійснює завершальні операції за рахунком (вимог на примусове списання (стягнення) коштів, виплати коштів готівкою, перерахування залишку коштів згідно з дорученням клієнта тощо).

З урахуванням того, що право власності є непорушним (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України), а Банк не має права встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження права позивача розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України), суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з Банку залишків коштів на рахунку позивача у Банку, що становлять 7 550 083,65 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору-1, у визначені строки перерахування грошових коштів з рахунку позивача не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 4.1. договору-1 за несвоєчасне виконання чи неправильне списання коштів з рахунку з вини Банку, а також за несвоєчасне чи неправильне, з вини Банку, зарахування сум, які належать Клієнту, Банк сплачує Клієнту пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми, що діяла в період, за який сплачується пеня.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по перерахуванню коштів відповідач своєчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу, пеню розмір якої, за обґрунтованими розрахунками позивача становить 72 867,13 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення 72 867,13 грн. пені за несвоєчасне здійснення перерахування коштів з рахунку позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по перерахуванню коштів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 6 123,29 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 6 123,29 грн. 3% річних (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати договір банківського рахунку № 1 від 09.08.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Стандарт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза».

3. Розірвати договір про використання системи «Клієнт-Банк» № 1 від 09.08.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Стандарт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза».

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» (04071, м. Київ, вул. Почайнинська, 45/48; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво Генеза» (01133, м. Київ, пл. Л.Українки, 1; ) 7 550 083 (сім мільйонів п'ятсот п'ятдесят тисяч вісімдесят три) грн. 65 коп. залишку коштів на поточному рахунку, 72 867 (сімдесят дві тисячі вісімсот шістдесят сім) грн. 13 коп. пені, 6 123 (шість тисяч сто двадцять три) грн. 29 коп. - 3% річних, 75 516 (сімдесят п'ять тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 23.06.2015.

СуддяВ.В.Сівакова