РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015№910/11004/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "ТЕХНОЛОГІЧНА АГРАРНА КОМПАНІЯ ОБ'ЄДНАНА"

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

треті особи 1.Товариство з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс"

2.Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспілка";

3.Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспілка-Нова";

4.Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкон";

5.Колесник Дмитро Вікторович;

6.Пучінкін Юрій Анатолійович

про визнання недійсним кредитного договору.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гіндюк Т.С. - представник за дов.

від третіх осіб: не з'явились.

У судовому засіданні 24.06.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ТЕХНОЛОГІЧНА АГРАРНА КОМПАНІЯ ОБ'ЄДНАНА" до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" про визнання недійсним Кредитного договору №010/14/445 від 14.08.2008 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.05.2015 порушено провадження у справі №910/11004/15, розгляд справи призначений на 20.05.2015.

20.05.2015 позивач подав заяву про зміну підстав позову, яка прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 20.05.2015 в порядку статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 27.05.2015.

Ухвалою від 27.06.2015 залучено третю особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "СП Агроекс" та відкладено розгляд справи на 10.06.2015.

Ухвалою від 10.06.2015 залучено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспілка" (13502, Житомирська обл., с. Попільня, вул. Прикордонників,2); 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспілка-Нова" (08673, Київська обл., с.Яцьки, вул. Свердлова,54); 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНКОН" (49000, м. Дніпропетровськ, вул Глинки,2); 4) Колесник Дмитро Вікторович (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 15-А, кв.7); 5) Пучінкін Юрій Анатолійович (м. Київ, вул Драгоманова, 31-В, кв.171) та відкладено розгляд справи на 24.06.2015.

В судове засідання 24.06.2015 представники позивача не з»явились, вимог ухвали суду від 10.06.2015 не виконали, про поважність причин нез»явлення суд не повідомили, заяв, клопотань суду не подали, хоча належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог з урахуванням заяви про зміну підстав позову та вказав, що відповідно до виданих АТ "Райффайзен банк аваль" Національним банком України ліцензій та дозволів: банківської ліцензії НБУ №10 від 03.12.2001, дозволу НБУ №10-4 від 30.11.2005 та додаток до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 11.10.2006, дозволу НБУ №10-4 від 11.10.206 та додатку до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 17.11.2009, дозволу НБУ №10-5 від 17.11.2009 та додатку до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 05.10.2011, Генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій №10 від 05.10.2011 та додатку до неї, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями.

В судовому засіданні 24.06.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

14.08.2008 між ВАТ "Райффайзен банк аваль" (в подальшому ПАТ "Райффайзен банк аваль") та ЗАТ "Технологічна аграрна компанія" (в подальшому Приватне акціонерне товариство "Технологічна аграрна компанія об'єднана") укладений кредитний договір №010/14/445, за умовами якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 9 710 000,00 дол. США, а позичальник - отримати кредит, використати його цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Кінцевий термін погашення кредиту позичальником - 30.04.2009. Згідно п. 1.3 кредитного договору, кредит надається позичальнику для фінансування поточної діяльності.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності кредитного договору №010/14/445 від 14.08.2008, з посиланням на те, що положення кредитного договору щодо обов'язку позивача використовувати наданий валютний кредит за цільовим призначенням для поповнення оборотного капіталу в межах статних цілей, укладене сторонами з порушенням вимог чинного законодавства України щодо порядку здійснення валютних операцій, оскільки позивач не має право на здійснення розрахунку в іноземній валюті для фінансування своєї поточної діяльності та реалізації статутних цілей.

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Такі ж положення щодо свободи договорів передбачені ст. 67 Господарського кодексу України.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Дослідивши зміст оспорюваного кредитного договору, що оскаржується, суд приходить до висновку, що вони містять всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, графік погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст. 1054 Цивільного кодексу України.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і валюти кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" (далі - Декрет) операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001р. № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням "Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків", затвердженим Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 р. № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 р. № 406 "Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилено вимоги до формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного кредитування.

Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта.

При цьому, пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Отже, суд вважає, що відповідач (банк) правомірно здійснив кредитування позивача на підставі банківської ліцензії НБУ №10 від 03.12.2001, дозволу НБУ №10-4 від 30.11.2005 та додаток до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 11.10.2006, дозволу НБУ №10-4 від 11.10.206 та додатку до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 17.11.2009, дозволу НБУ №10-5 від 17.11.2009 та додатку до нього, банківської ліцензії НБУ №10 від 05.10.2011, Генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій №10 від 05.10.2011 та додатку до неї.

Отже, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що існують обставини, з якими закон пов'язує можливість визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, та також не доведено порушення в зв'язку з вчиненням оспорюваних правочинів охоронюваних законом прав та інтересів позивача, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 26.06.2015.

Суддя М.Є. Літвінова