ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 910/25397/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Ходаківської І.П.
суддівФролової Г.М. (доповідача), Яценко О.В.
за участю представників:
позивачаГлушков В.О., дов. від 22.01.15 Кучерявий В.В., дов. від 22.01.15
відповідачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином)
третьої особине з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації Агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 20.04.15
у справі№910/25397/14 господарського суду міста Києва
за позовомГромадської організації Агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруПриватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В.
пророзірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В. про розірвання договору купівлі-продажу 77/100 частин нежилих приміщень від 27.07.2011. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконано зобов'язання щодо сплати 5898960 грн., а відтак спірний договір підлягає розірванню з огляду на приписи статей 610, 611, 651, 653, 655, 692 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2015 (суддя Трофименко Т.Ю.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 (судді: Коршун Н.М. - головуючий, Дикунська С.Я., Алданова С.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю. Судові рішення мотивовано, зокрема, тим, що, як вбачається з умов договору, його положеннями не визначено розрахунковий рахунок Громадської організації агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство", на який відповідач мав здійснити оплату за вказаним договором.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, Громадська організація агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 537, 613, 651, 692 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України. Заявник, зокрема, зазначає, що доказів отримання позивачем звернень відповідача про необхідність надання реквізитів матеріали справи не містять; боржник не був позбавлений права на внесення суми на депозитний рахунок нотаріуса.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу та просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Фролової Г.М., пояснення представників позивача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм чинного законодавства та доводи касаційної скарги, колегія суддів відзначає наступне.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 27.07.2011 між Громадською організацією агентство регіонального розвитку "Європейське партнерство" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" (покупець) укладено Договір купівлі - продажу 77/100 частин нежилих приміщень, за умовами якого Громадська організація агентство регіонального розвитку "Європейське партнерство" передає у власність, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" приймає у власність нежилі приміщення загальною площею 1 444,400 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Малишка Андрія, 39, що складають 77/100 частин від нежилих прощень площею 1866,50 кв.м. Відповідно до пункту 6 договору продаж цей вчинено за домовленістю сторін за 5898960 грн. без ПДВ, які покупець зобов'язується сплатити продавцю протягом дванадцяти місяців з моменту укладення цього договору. Пунктом 7 договору узгоджено, що продавець дає згоду на державну реєстрацію права власності на вищевказані нежилі приміщення до повного розрахунку.

Однак, як установлено, сума у коштів у розмірі 5898960 грн. у строк, передбачений пунктом 6 договору купівлі-продажу, відповідачем сплачена не була.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога Громадської організації Агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" про розірвання договору купівлі-продажу 77/100 частин нежилих приміщень від 27.07.2011.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що положеннями договору купівлі-продажу не визначено розрахунковий рахунок Громадської організації агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство", на який відповідач мав здійснити оплату за вказаним договором.

Втім, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог визнається колегією суддів передчасним, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 цієї статті).

Частиною 2 статті 11 Кодексу серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено договори та інші правочини.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить стаття 526 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Кодексу).

Статтею 628 Кодексу визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Кодексу).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Кодексу).

За приписами частини 1 статті 691 Кодексу покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною 1 статті 692 Кодексу унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (частина 2 цієї статті).

Згідно з частиною 2 статті 695 Цивільного кодексу України якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Однак, при прийнятті рішення та постанови судами попередніх інстанцій по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, що свідчить про порушення норм процесуального права.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Отже, предметом доказування є сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення спору. Згідно з приписами статті 34 цього ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Між тим, розглядаючи спір, господарські суди попередніх інстанцій обмежились посиланням на доводи відповідача щодо відсутності реквізитів для перерахування коштів за договором купівлі-продажу, прийнявши до уваги квитанції про направлення звернень про надання реквізитів, також наданих відповідачем. При цьому доводи та пояснення позивача залишились судами поза увагою, чим порушено приписи статей 42, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишились також і доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо неотримання позивачем листів відповідача з проханням надати реквізити та ненадання відповідачем відповідних повідомлень про вручення, а також щодо можливості виконання боржником свого обов'язку шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, у разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Таким чином, доводи касаційної скарги частково підтвердженні матеріалами справи. Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Разом з цим, до повноважень касаційної інстанції віднесено скерування справи на новий розгляд за результатами розгляду касаційної скарги. Порушення судами процесуальних норм, та не з'ясування обставин від яких залежить законність рішення у спорі є підставою для скасування переглянутих судових актів та скерування справи для нового розгляду. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Громадської організації Агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.04.15 у справі №910/25397/14 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 у даній справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий І.Ходаківська

Судді Г.Фролова

О.Яценко