Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

24 червня 2015 року справа №927/709/15

За позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, вул. Червоноармійська, б. 30, смт. Березнегувате, Березнегуватський район, Миколаївська область, 56203,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг, вул. Шейгусівська, б. 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592,
про стягнення 480319,95 грн.
Суддя Блохіна Ж.В.

Представники сторін:

позивач: не зявився,

від відповідача: не зявився.

В судовому засіданні 24.06.2015 проголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрікор Холдинг про стягнення 480694,21 грн., з яких: 376258,21 грн. заборгованість по оплаті за виконані сільськогосподарські роботи з урахуванням рівня інфляції, 10245,67 грн. 3% річних та 94190,33 грн. пені.

08.06.2015 року на адресу господарського суду електронною поштою та листом поштового звязку від позивача надійшли два однакових екземпляри позовної заяви (зменшені позовні вимоги), в яких позивач просить стягнути з відповідача 480319,95 грн., з яких: 378078,21 грн. заборгованості по оплаті за виконані сільськогосподарські роботи з урахуванням рівня інфляції, 9775,74 грн. 3% річних та 92466,95 грн. пені.

Дана позовна заява (зменшені позовні вимоги), виходячи з її змісту, є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 10 червня 2015 року суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, оскільки ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.

Позивач в судове засідання 24.06.2015 року не зявився, але надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того у відзиві на позов, який надійшов від відповідача на адресу суду 10.06.2015, останній заперечує проти позовних вимог і просить у позові відмовити.

У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, відповідач не скористався своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, правом на приймання участі у господарських засіданнях.

Оскільки явка представників сторін не визнавалась обовязковою, суд вважає за можливе, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, розглянути справу у відсутність позивача та представника відповідача, за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши подані матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2013 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено договір на виконання сільськогосподарських робіт №2407 (далі Договір).

Згідно з п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання виконати відповідно до умов даного договору сільськогосподарські роботи чизелювання грунту.

Замовник зобовязується прийняти виконані сільськогосподарські роботи та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим договором (п. 1.2 договору).

Загальна вартість сільськогосподарських робіт, фактично виконаних виконавцем за цим договором, фіксується сторонами в акті прийомки-передачі виконаних робіт (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору неоплачена вартість робіт сплачується замовником виконавцю по факту за виконані роботи на підставі актів виконаних робіт, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 банківських днів з дня їх підписання.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України (що діяла у період, за який вона нараховується) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати.

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем були складені та підписані акти приймання-передачі виконаних робіт, а саме акти: №1 від 31.07.2013 на суму 47412,00 грн., №2 від 23.08.2013 на суму 114570,00 грн., №3 від 23.08.2013 на суму 25423,20 грн., №4 від 31.08.2013 на суму 40809,60 грн., №5 від 23.10.2013 на суму 35712,00 грн., №6 від 20.11.2013 на суму 52313,40 грн., №7 від 25.11.2013 на суму 116724,80 грн. та №8 від 10.12.2013 на суму 140297,40 грн., всього на загальну суму 573262,40 грн., згідно яких виконавцем (позивачем) були проведені, а замовником (відповідачем) прийняті роботи: чизелювання. Також в даних актах сторони посвідчують, що роботи виконані повністю та відповідають необхідним параметрам та іншим умовам згідно договору. Зауважень та претензій до виконаних робіт замовник не має.

Як зазначає позивач в позовній заяві, відповідач частково оплатив вартість наданих позивачем послуг на суму 316240,20 грн., що підтверджується копіями банківських виписок.

Станом на 01.01.2014 заборгованість відповідача з оплати виконаних робіт складала 257022,20 грн., що становить вартість виконаних робіт за актами №7 від 25.11.2013 на суму 116724,80 грн. та №8 від 10.12.2013 на суму 140297,40 грн.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що неоплачена вартість робіт сплачується замовником виконавцю по факту за виконані роботи на підставі актів виконаних робіт, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 банківських днів з дня їх підписання.

Як зазначено в самих актах №7 від 25.11.2013 та №8 від 10.12.2013, вони були підписані відповідачем 25.12.2013 року.

Отже у відповідності до вимог п. 3.4 договору відповідач повинен сплатити вартість виконаних робіт за актами №7 від 25.11.2013 та №8 від 10.12.2013 в строк до 10.01.2014 року включно.

Згідно копії банківської виписки відповідачем проведена часткова оплата, а саме: 31.07.2014 року сплачено 25000,00 грн. та 05.08.2014 сплачено 15000,00 грн.

Таким чином на день звернення з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи складає 217022,20 грн., яка заявлена до стягнення

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 193 ГК України: Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже в порушення вищевказаних норм законодавства та умов договору, відповідач не виконав вчасно та повному обсязі свої зобовязання з оплати вартості наданих йому послуг.

На підставі п. 6.3 договору позивачем нараховано та предявлено до стягнення з відповідача 92466,95 грн. пені за період прострочки платежу з 10.01.2014 по 05.06.2015.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України (що діяла у період, за який вона нараховується) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені дійшов висновку про наступне.

Частина 1 ст. 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 3.4 договору неоплачена вартість робіт сплачується замовником виконавцю по факту за виконані роботи на підставі актів виконаних робіт, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 банківських днів з дня їх підписання.

Акти №7 від 25.11.2013 та №8 від 10.12.2013 були підписані відповідачем 25.12.2013 року.

Таким чином у відповідності до вимог п. 3.4 договору відповідач повинен був сплатити вартість виконаних робіт в строк до 10.01.2014 року включно.

Відтак позивач має право нараховувати до стягнення з відповідача пеню за порушення виконання грошового зобовязання починаючи з 11.01.2014 по 10.07.2014 в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Отже в порушення вищевказаних норм законодавства позивачем безпідставно нараховано і предявлено до стягнення 72222,05 грн. пені після закінчення шестимісячного строку, передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позов відповідач заявляє, що позивачем нараховано пеню з порушенням строку позовної давності.

Згідно поштового штемпеля на конверті позовна заява надіслана на адресу суду 08.05.2015.

Отже позивач має право нараховувати пеню за період прострочки виконання грошового зобовязання за період з 08.05.2014 по 10.07.2014 в сумі 8562,71 грн.

Пеня в сумі 11682,19 грн. задоволенню не підлягає, оскільки заявлена поза межами строку позовної давності, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 9775,74 грн. 3% річних за період прострочки платежу з 10.01.2014 по 05.06.2015.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, має на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про часткову помилковість їх нарахування.

Позивач здійснює розрахунок 3% річних за період прострочки грошового зобовязання з 10.01.2014 по 05.06.2015, проте таке право виникає в нього тільки з 11.01.2014 року.

Крім того позивач має право нараховувати 3% річних за період прострочки платежу з 11.01.2014 по 30.07.2014 з суми боргу 257022,20 грн., що складає 4225,02 грн., з 31.07.2014 по 04.08.2014 з суми боргу 232022,20 грн., що складає 76,28 грн. та з 05.08.2014 по 05.06.2015 з суми боргу 217022,20 грн., що складає 5422,58 грн.

Отже правомірно нараховано і предявлено позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 9723,88 грн.

Враховуючи, що сума боргу складає 217022,20 грн., то сума інфляційних нарахувань, заявлених позивачем до стягнення з відповідача, складає 161056,01 грн. за період прострочки платежу з лютого 2014 року по квітень 2015 року.

При здійсненні розрахунку інфляційних нарахувань позивачем порушено вимоги ст. 625 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування за місяць обчислюються з суми боргу з урахуванням інфляційних втрат за попередній місяць, тобто фактично позивачем інфляція нарахована на інфляцію.

Здійснивши перевірку розрахунку, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано втрати від інфляції за період з лютого 2014 року по липень 2014 року з суми боргу 257022,20 грн. та з серпня 2014 року по квітень 2015 року з суми боргу 217022,20 грн., що загалом складає 124967,30 грн.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 360276,09 грн., з яких: 217022,20 грн. основного боргу, 8562,71 грн. пені, 9723,88 грн. 3 % річних та 124967,30 грн. інфляційних нарахувань.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 7210,50 грн.

Керуючись ст. ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрікор Холдинг (вул. Шейгусівська, б. 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, ідентифікаційний код 36279482, р/р 0501 в філії АБ „Південний у м. Києві, МФО 320917) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (вул. Червоноармійська, б. 30, смт. Березнегувате, Березнегуватський район, Миколаївська область, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1, р/р 725 в Березнегуватському ТВ БВ №10014/048, МФО 326461) 217022,20 грн. основного боргу, 8562,71 грн. пені, 9723,88 грн. 3 % річних, 124967,30 грн. інфляційних нарахувань та 7210,50 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 30.06.2015.

Суддя Ж.В. Блохіна

.