ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.06.2015 Справа № 920/668/15
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/668/15

за позовом - Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради, м. Суми,

до відповідача - Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Суми,

про визнання незаконним рішення,

за участю представників:

позивача - Дудник Н.В. за довіреністю № 8 від 05.01.2015 року,

відповідача - Гребеника В.І. за довіреністю № 10 від 02.06.2015 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення від 19.03.2015 року № 13 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Відповідач у своєму відзиві на позов за № 02-04/1679 від 11.06.2015 року просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки у оспорюваному рішенні адміністративною колегією відповідача з'ясовано усі обставини, які мають значення для справи та підтверджені належними і допустимими доказами, а висновки щодо кваліфікації дій позивача повністю відповідають фактичним обставинам справи і зроблені в результаті правильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.05.2015 року № 13 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу»:

1) визнано, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» позивач є суб'єктом господарювання, що займав монопольне становище на ринку послуг з підготовки та видачі технічних умов на приєднання до інженерних мереж водопостачання у територіальних (географічних) межах м. Суми, де розташовані діючі місцеві (локальні) мережі підприємства позивача у 2014 році та січні-лютому 2015 року;

2) визнано дії позивача, які полягають у неправомірній вимозі до споживачів-фізичних осіб, що звертаються до позивача для отримання технічних умов на приєднання належних їм житлових будинків до інженерних мереж централізованого водопостачання встановлення вузла обліку спожитої води на межі балансової належності мереж виробника та споживача, тобто у колодязі мережі централізованого водопостачання порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з підготовки та видачі технічних умов на приєднання до інженерних мереж водопостачання у територіальних (географічних) межах м. Суми, де розташовані діючі місцеві (локальні) мережі позивача, шляхом встановлення таких умов реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

3) зобов'язано позивача у місячний строк з моменту одержання рішення припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини цього рішення, шляхом скасування вимоги до споживачів - фізичних осіб, що звертаються до позивача для отримання технічних умов на приєднання належних їм житлових будинків до інженерних мереж централізованого водопостачання, встановлення вузла обліку спожитої води на межі балансової належності мереж виробника та споживача, тобто у колодязі мережі централізованого водопостачання;

4) зобов'язано позивача у місячний строк з моменту одержання рішення усунути наслідки порушення, зазначеного у пункті 2 резолютивної частини цього рішення, шляхом внесення змін до виданих фізичним особам, але не реалізованих технічних умов на приєднання належних їм житлових будинків до інженерних мереж централізованого водопостачання, шляхом виключення вимоги встановлення вузла обліку спожитої води на межі балансової належності мереж виробника та споживача, тобто у колодязі мережі централізованого водопостачання;

Відповідно до статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 1 резолютивної частини рішення № 60 від 30.12.2014 року, на позивача накладено штраф у розмірі 34000,00 грн. (пункт 5 резолютивної частини рішення № 60 від 30.12.2014) штраф у розмірі 34 000,00 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», позивач має право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Позивач отримав зазначене рішення відповідача 01.04.2015 року, що підтверджується штампом позивача вхід. № 1605 на супровідному листі відповідача про надсилання копії оспорюваного рішення (а.с. 12).

Позивач 29.04.2015 року звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, про визнання незаконним рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 13 від 19.03.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки, викладені у оспорюваному рішенні не відповідають обставинам справи, а також позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення порушено норми матеріального права.

А також позивач зазначає, що відповідно до частини другої пункту 1.1 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190 (далі - Правила № 190), є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Але, коло осіб на думку позивача, на яких Правила № 190 поширюють свою дію цими суб'єктами не обмежується, оскільки відповідно до пункту 1.2 Правил № 190 терміни вживаються в них у значенні, наведеному в Законі України «Про житлово-комунальні послуги», а у значенні цього Закону споживачами є фізичні (не лише суб'єкти підприємницької діяльності) та юридичні особи, які отримують або мають намір отримати житлово-комунальні послуги.

Відповідач проти позову заперечує у зв'язку з його необґрунтованістю та правомірністю прийняття ним спірного рішення та просить суд відмовити в його задоволенні.

Суд, розглянувши подані сторонами письмові докази та матеріали, дослідивши позицію позивача, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини оспорюваного рішення дії позивача, які полягають у неправомірній вимозі до споживачів-фізичних осіб, що звертаються до комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради для отримання технічних умов на приєднання належних їм житлових будинків до інженерних мереж централізованого водопостачання встановлення вузла обліку спожитої води на межі балансової належності мереж виробника та споживача, тобто у колодязі мережі централізованого водопостачання порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з підготовки та видачі технічних умов на приєднання до інженерних мереж водопостачання у територіальних (географічних) межах м. Суми, де розташовані діючі місцеві (локальні) мережі Підприємства, шляхом встановлення таких умов реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Позивач вважає, що висновки адміністративної колегії відповідача про незастосування між позивачем та споживачами-фізичними особами норм Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - Правила № 190) є неправильними. Проте, таке твердження спростовується наступним.

Відповідно до абзацу другого пункту 1.1. Правил № 190, останні є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Відповідно до статті 24 Цивільного кодексу України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Натомість згідно частини другої статті 50 цього ж Кодексу, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, наведені норми не поширюють дію Правил № 190 на відносини між фізичними особами, які не зареєстровані у встановленому порядку як суб'єкти підприємницької діяльності.

Позивач необґрунтовано розширює тлумачення змісту Правил № 190, зазначаючи, що згідно пункту 1.2. інші терміни вживаються у значенні, наведеному у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» та посилається на визначення у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» поняття «споживач». Проте, у пункті 1.1. Правил термін «споживач» взагалі не використовується, що унеможливлює розширення кола осіб, на правовідносини за участю яких поширюється цей нормативно-правовий акт.

Відповідно до пункту 1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630), ці правила регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Необхідність застосування цього нормативно-правового акту у спірних правовідносинах не заперечується і позивачем у поданій ним до суду позовній заяві.

Пунктом 9 Правил № 630 встановлено, що у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. Наведена норма визначає місцем розташування засобів обліку води внутрішнє приміщення будинку (квартира чи будинок садибного типу) і жодним чином не пов'язує його із точками розподілу.

Згідно з пунктом 10 Правил № 630, оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок. При цьому, точка розбору - це місце розташування водорозбірних кранів або змішувачів холодної та гарячої води у квартирі (будинку садибного типу). Відтак, встановлення засобу обліку води, показання якого використовуватимуться при розрахунках між виконавцем і споживачем, за межами будинку садибного типу нормативно-правовими актами не вимагається. Єдиною умовою є здійснення обліку води в усіх місцях розташування водорозбірних кранів або змішувачів холодної та гарячої води.

Посилання позивача на пункт 22 Типового договору, згідно з яким точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві у будинку садибного типу є місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця, не може братися до уваги з огляду на підміну поняття «місце встановлення засобу обліку води» (у будинку садибного типу) терміном «місце передачі послуг» (підключення інженерної мережі до мережі виконавця за межами будинку).

За результатами розгляду заяви гр. Матюхи Г.І. від 10.09.2014 року відповідачем було встановлено, що заявнику були видані позивачем технічні умови на приєднання квартири № 1 житлового будинку № 4 по пров. Веретинівському до централізованої системи водопостачання міста Суми від 15.05.2014 року № 19/3218 (далі - Технічні умови).

Пунктом 8 Технічних умов передбачена вимога обладнати водопровідний ввод в місці врізки водомірного вузла лічильником холодної води типу «мокрохід» класу В розрахункового діаметру.

У відповідь на звернення гр. Матюхи Г.І. (зокрема лист від 07.07.2014 року б/н) щодо зміни місця розташування лічильника холодної води з колодязя, в якому знаходиться місце врізки водопровідного вводу до мережі централізованого водопостачання, на місце входу водопровідного вводу в приміщенні, що належить гр. Матюсі Г.І., позивач повідомив, що Технічні умови залишені без змін (листи від 11.08.2014 року за № 19/5634, від 03.09.2014 року за № 9/6294).

За поясненням позивача (листи від 16.10.2014 року № 22/8609 та від 04.11.2014 року № 19/9326), підставою для включення до технічних умов вимог щодо встановлення лічильника на межі балансової належності мереж водопостачання (в місці врізки) водомірного вузла типу «мокрохід» класу «В» є положення пункту 5.2 Правил № 190, яким передбачено, що вузли обліку повинні розташовуватись на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу.

Проте, таке обґрунтування позивачем своєї вимоги є безпідставним, оскільки норми Правил № 190 не поширюються на відносини між Позивачем та гр. Матюхою Г.І. (фізичною особою). Отже, посилання позивача на положення пункту 5.2 Правил № 190 під час висування вимог щодо встановлення вузлів обліку на межі балансової належності мереж виробника та споживача, тобто у колодязі мережі централізованого водопостачання, при підключенні фізичними особам належних їм житлових будинків до мережі централізованої водопостачання є безпідставним.

Листом від 25.11.2014 року № 01-20/2557 адміністративною колегією територіального відділення відповідача було надано позивачеві рекомендації про припинення дій, що містять ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Проте, листом від 05.12.2014 року № 19/0680 позивач повідомив територіальне відділення про те, що вважає свої дій правомірними. У зв'язку з невиконанням рекомендацій розпорядженням адміністративної колегії відповідача від 16.12.2014 року № 96 було розпочато розгляд справи № 02-06/62-2014.

У ході розгляду зазначеної справи відповідачем з'ясовано, що аналогічні вимоги встановлено й щодо інших споживачів - фізичних осіб, що підтверджується листом позивача від 04.11.2014 року за № 19/9326.

Відповідно до інформації, наданої позивачем кількість приладів обліку спожитої води споживачами-фізичними особами, що проживають у приватному секторі встановлених:

- на межі балансової належності мереж КП «Міськводоканал» СМР та споживачів-фізичних осіб (в місці врізки споживача до міської системи водопостачання), тобто у колодязі мережі централізованої водопостачання складає 260 шт.,

- у належних їм приміщеннях, розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі споживачів-фізичних осіб, в місці входу водопровідного вводу складає 12832 шт.

Відносини у сфері надання послуг з підготовки та видачі технічних умов на приєднання до інженерних мереж водопостачання та водовідведення регулюються, зокрема Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.07.1995 року № 30 «Про затвердження Правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізації населених пунктів України» (далі - Правила № 30) та іншими нормативно-правовими актами.

Вимоги пункту 5.2.8 Правил № 30 передбачають, що очищення колодязів від осадів та спускання у колодязь обслуговуючого персоналу повинні виконуватися з дотриманням правил техніки безпеки бригадою у складі не менше трьох чоловік під наглядом особи, що відповідає за експлуатацію водозабірних споруд.

Враховуючи вимоги пункту 5.2.8 Правил № 30, споживачі - фізичні особи втрачають можливість здійснення контролю за цілісністю вузла обліку та пломб, що відповідно до пункту 30 Правил № 630 входить до обов'язків споживача. Відтак, у разі пошкодження вузла обліку та пломб негативним для споживача наслідком може бути нарахування необґрунтованої плати за послуги з централізованого постачання холодної води.

З вищенаведених обставин випливає, що під час прийняття оспорюваного позивачем рішення відповідачем було з'ясовано усі обставини, які мають значення для справи.

Так, в ході проведення засідання адміністративної колегії територіального відділення позивачем було зазначено, що дворова мережа водопостачання житлового будинку гр. Осіпова К.І., розташованого за адресою м. Суми, вул. Шишкарівська, 67/1 обладнана водорозбірною колонкою. У підтвердження зазначеного позивачем надано схему водопостачання належного гр. Осіпову К.І. житлового будинку (лист № 19/2560 від 18.03.2015 року). Таким чином, розбір питної води може здійснюватись гр. Осіповим К.І., як у власному житловому будинку, так і через вищезазначену водорозбірну колонку.

У даному випадку відповідачем встановлено, що вимога позивача щодо встановлення гр. Осіповим К.І. вузлу обліку спожитої води у колодязі мережі централізованого водопостачання зумовлена необхідністю контролю за обсягами спожитої останнім води, як через водопровідне обладнання встановлене у будинку, так і через водорозбірну колонку.

Разом з тим, у рішенні № 13 від 19.03.2015 року наголошується, що у разі демонтажу водорозбірної колонки гр. Осіпов К.І. має право на встановлення вузла обліку спожитої води в приміщені, розміщеному безпосередньо за зовнішньою стіною належного йому житлового будинку в місці входу водопровідного вводу.

Отже, у оспорюваному рішенні відповідачем з'ясовано усі обставини, які мають значення для справи та підтверджені належними і допустимими доказами, а висновки щодо кваліфікації дій позивача повністю відповідають фактичним обставинам справи і зроблені в результаті правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, підстави для скасування рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення від 19.03.2015 року № 13 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», визначені статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» відсутні.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до положень частини третьої статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи усе вищевикладене, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 01.07.2015 року.

Суддя П.І. Левченко