УХВАЛА

22.06.2015Справа № 910/7710/14

за заявою б/н від 03.11.2014р. Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України" про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва по справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Топсервіс-Медтехніка", м.Київ,

до відповідача: Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України", м.Київ,

про стягнення 1 307 083,99 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Млечко І.В. - по дов.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2014р. по справі №910/7710/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Топсервіс-Медтехніка", м.Київ до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 1 212 000 грн., 3% річних в сумі 58 147,99 грн. та інфляційних втрат в розмірі 36 936 грн. задоволено частково, а саме стягнуто з Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Топсервіс-Медтехніка» основний борг в сумі 1 212 000 грн., 3% річних в сумі 56 097,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 36 936 грн., а також судовий збір в розмірі 26 100,98 грн.

08.07.2014р. на виконання вищевказаного рішення господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

Ухвалою від 24.11.2014р. виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/7710/14 було відстрочено до 31.01.2015р.

11.05.2015р. до господарського суду міста Києва надійшла заява б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/7710/14 до 20.03.2016р.

Обґрунтовуючи подану заяву, Державна установа «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» посилалась на ті обставини, що кошторисом на 2015р. не було виділено бюджетні кошти на виконання вказаного вище рішення суду, а перераховані відповідачу кошти, направлені заявником на оплату праці медичних працівників, медикаменти та перев'язувальні матеріали. Заявником зазначено, що боржник є неприбутковою організацією, фінансування якої здійснюється лише за рахунок державного бюджету, у зв'язку з чим будь-які зобов'язання та платежі здійснюються лише за рахунок відповідних бюджетних асигнувань.

Позивач у судове засідання 22.06.2015р. не з'явився, представника не направив, правами, що Передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористався, своєї позиції з приводу заяви б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» не висловив.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Топсервіс-Медтехніка» було належним чином повідомлене про час та місце судового засідання з огляду на наступне.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 01011, м.Київ, Печерський район, вул.Рибальська, буд.13.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвалу від 15.06.2015р. з метою повідомлення позивача про час та місце розгляду заяви.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" позивачем судова кореспонденція отримана.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Топсервіс-Медтехніка», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги наявний в матеріалах справи витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо отримання адресатом кореспонденції, суд дійшов висновку про належне повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду заяви.

З приводу неявки позивача у судове засідання 22.06.2015р. господарський суд зауважує наступне.

Положеннями ст.121 Господарського процесуального кодексу України встановлено десятиденний строк розгляду заяви про відстрочення виконання рішення.

Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Разом з цим, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. У ст.29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки та користується правами сторони.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

За висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення заяви, внаслідок чого заява може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка позивача не перешкоджає її розгляду.

Розглянувши заяву б/н від б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва, заслухавши пояснення відповідача, господарський суд встановив.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

За приписом ст.4-5, ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. Конституційного суду України по справі №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. Конституційного суду України по справі №11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.2013р. Конституційного Суду України по справі № 1 7/2013.

Виходячи з того, що згідно із ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005р. по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України судове рішення по справі №910/7710/14, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання та має бути виконане.

Відповідно до ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може, зокрема, розстрочити виконання рішення.

При цьому, за змістом наведеної норми, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно з п.7.1.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.).

Пунктом 7.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що підставою для відстрочки можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки виконання рішення.

При цьому, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтями 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 вказаного Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи положення вказаних вище норм процесуального законодавства, при зверненні до суду з заявою про відстрочку виконання судового рішення заявником повинні бути доведені конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у встановлений строк.

Керуючись принципами повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, з огляду на всі представлені заявником документи, суд дійшов висновку, що заява б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду, боржник посилався на відсутність у Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» грошових коштів для оплати заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Топсервіс-Медтехніка», як і перед іншими кредиторами. Заявником зазначено, що боржник є неприбутковою організацією, фінансування якої здійснюється лише за рахунок державного бюджету, у зв'язку з чим будь-які зобов'язання та платежі здійснюються лише за рахунок відповідних бюджетних асигнувань. Наразі, за твердженнями відповідача, всі кошти, які було отримано у 2015р., було спрямовано на виплату заробітної плати медичному персоналу, закупівлю медикаментів та перев'язочного матеріалу, тощо.

На підтвердження своїх тверджень відповідачем представлено до матеріалів справи довідку про зведення розрахунків до кошторису на 2015р., тимчасовий кошторис на І квартал 2015р., виписки по рахунках Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» та листи, відповідно до яких останній звертався до Президента Національної академії медичних наук України з проханням вжити заходи з метою погашення заборгованості відповідача.

Проте, суд не приймає наведені документи в якості належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності виняткового випадку, що зумовлювали б підстави для відстрочки виконання судового рішення, з огляду на таке.

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до п.2.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. При цьому, копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом №55 від 07.04.2003р. Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, а у разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог. Правила нотаріального засвідчення копій документів встановлюються чинним законодавством. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Одночасно, згідно з вимогами згаданого вище Національного стандарту України відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Наразі, надані відповідачем копії документів не є належним чином засвідченими та не містять назви посади особи, яка засвідчила копії, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копій.

Отже, представлені заявником документи не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів.

При цьому, судом враховано представлені відповідачем у судовому засіданні пояснення стосовно неможливості надання оригіналів доданих до заяви про відстрочку виконання судового рішення документів, а також законодавчу обмеженість строків розгляду відповідної заяви, що обумовлює неможливість відкладення розгляду справи.

Слід зауважити, що твердження відповідача про відсутність грошових коштів на рахунках Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» є доказово неспроможними та такими, що не породжують підстав для надання відстрочки виконання судового рішення з огляду на можливість надходження грошових коштів у будь-який момент.

Суд зазначає, що під час розгляду заяви 22.06.2015р. судом не встановлено наявності суттєвих причин та доказів неможливості або складності процедури виконання рішення суду, а також інших обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для відстрочки виконання рішення суду.

Одночасно, під час розгляду заяв про відстрочку виконання судового рішення господарський суд також повинен враховувати інтереси кредитора. Аналогічну позицію наведено у постанові від 25.07.2013р. та від 05.09.2013р. Вищого господарського суду України по справах №5017/2763/2012, №914/683/13.

Як вже зазначалось, наказ на виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва по справі №910/7710/14 було видано 08.07.2014р.

Проте, за твердженнями Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України», станом на теперішній час рішення суду виконано не було, позивачу заборгованість навіть частково не погашено. Доказів зворотного до матеріалів справи не представлено.

Судом також враховано, що виконання судового рішення по справі №910/7710/14 вже було відстрочено, однак, заявник не надав жодних належних та допустимих доказів вжиття всіх необхідних заходів для виконання своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

При цьому, слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, з урахуванням наведеного вище, приймаючи до уваги позицію Конституційного Суду України, суд дійовий висновку, що фактичне невиконання рішення суду протягом майже року може призвести до порушень майнових інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Топсервіс-Медтехніка».

За таких обставин, враховуючи все вищенаведене, з огляду на те, що вимоги заявника позбавлені належного доказового обґрунтування та правових підстав, приймаючи до уваги невиконання судового рішення протягом року, суд відмовляє у задоволенні заяви б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва до 20.03.2016р.

Суд звертає увагу заявника на те, що Державна установа «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» не позбавлена права та можливості повторно звернутися до господарського суду з клопотанням про відстрочку виконання судового рішення у разі виникнення обставин, що дійсно ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим з наданням належних доказів існування вказаних обставин.

Таким чином, керуючись ст.ст.86, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви б/н від 11.06.2015р. Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова Національної академії медичних наук України» про відстрочення виконання рішення від 23.06.2014р. господарського суду міста Києва до 20.03.2016р.

Суддя М.О. Любченко