КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 911/840/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Іванов М.М.;

відповідача: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Велес Транс Ойл"

на рішення Господарського суду Київської області

від 23.04.2015р.

у справі №911/840/15 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Приватного підприємства "Велес Транс Ойл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Діаль-

Сервіс"

про стягнення 41 534,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Велес Транс Ойл" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Діаль-Сервіс" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лан-К" (далі - відповідач-2) 36 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів, а також стягнення з відповідача-1 інфляційних втрат у сумі 5 040,00 грн. та 3% річних у розмірі 494,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 за рахунок позивача набув грошові кошти без достатньої правової підстави, а відповідач-2 не виконав взятих на себе зобов'язань за договором поруки №09/02/2015 від 09.02.2015р.

В процесі судового розгляду позивач відмовився від позову до відповідача-2 та просив стягнути весь борг з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних з відповідача-1 (том справи - 1, аркуші справи - 67-68).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2015р., на підставі ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (том справи - 1, аркуші справи - 86-87), було прийнято відмову позивача від позову в частині вимог до відповідача-2 і в цій частині провадження у справі було припинено.

Відповідач-1 відзив на позов не надав, явку свого представника в судові засідання не забезпечив, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-2 проти позову заперечував, оскільки договір поруки №09/02/2015 від 09.02.2015р. вважається розірваним з 16.03.2015р. Відповідач-2 вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог до нього має бути припиненим у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.04.2015р. у справі №911/840/15 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015р. у справі №911/840/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи Господарським судом Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.06.2015р.

19.06.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 22.06.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015р. у справі №911/840/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 22.06.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.06.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.07.2014р. між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, було укладено договір поставки №17-07/14 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 14-18).

За умовами Договору поставки (розділ 1) постачальник бере на себе обов'язок протягом строку дії договору передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити на умовах, визначених цим договором, нафтопродукти (далі - товар). Конкретне найменування товару, його марка та вид, інші характерні ознаки, ціна і термін постачання визначаються у додаткових угодах до цього договору, підписаних уповноваженими представниками позивача та відповідача і скріплені їх печатками, або рахунками-фактур. Додаткові угоди та рахунки-фактур до цього договору мають містити в обов'язковому порядку посилання на цей договір. Одиниця виміру товару визначається в Додаткових угодах або рахунках-фактур, які є невід'ємною частиною цього договору.

Якість товару повинна відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам (ДСТУ), що діють на території України та підтверджуватися паспортом якості заводу-виробника товару і сертифікатом відповідності, якщо постачальник і покупець не визначать інше в додатковій угоді до цього договору. Кількість товару, що поставляється, визначається в актах прийому-передачі та видаткових накладних до цього договору. Загальна кількість товару, що поставлена покупцю за цим договором, визначається сукупною кількістю всіх партій товару згідно з Актами прийому-передачі та видатковими накладними до цього договору (розділ 3 Договору поставки).

Ціна і порядок розрахунків погоджені сторонами в розділі 5 Договору поставки, згідно з п.п.5.1-5.3 якого ціна за одиницю товару, загальна вартість кожної партії товару визначаються в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору, які виставляються постачальником після отримання заявки від покупця. Покупець зобов'язаний оплатити товар у порядку, на умовах та в строки, визначені в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору. Оплата здійснюється в національній валюті України - гривні шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений в п.11 договору або в рахунках-фактурах до цього договору, якщо постачальник письмово не повідомить покупцеві інші реквізити для оплати.

В п.п.10.1, 10.2 Договору поставки передбачено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.10.1 цього договору, та закінчується 31.12.2014р.

На виконання умов Договору поставки відповідач виставив до сплати позивачу рахунок №17 від 21.07.2014р. на суму 376 064,00 грн.

25.07.2014р. позивач оплатив вказаний рахунок, перерахувавши відповідачу згідно з платіжним дорученням №183 від 25.07.2014р. грошові кошти у розмірі 36 000,00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач наголошував на тому, що між позивачем і відповідачем не було досягнуто згоди (домовленостей) щодо суттєвих умов поставки, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу лист №26 від 01.08.2014р., в якому вимагав повернути йому зайво перераховані кошти у розмірі 36 000,00 грн.

20.11.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією №38, в якій просив повернути передплату у розмірі 36 000,00 грн.

Однак звернення позивача були залишені відповідачем без реагування, грошові кошти повернуті не були.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що між сторонами відсутні договірні відносини, оскільки не було досягнути згоди щодо суттєвих умов поставки товару, а тому у відповідача відсутні правові підстави для утримання сплачених позивачем коштів. Позивач просив суд стягнути з відповідача в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України 36 000,00 грн. передоплати за Договором поставки.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 5 040,00 грн. та 3% річних у розмірі 494,14 грн.

Місцевий господарський суд відмовив у позові повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 530 Цивільного кодексу України у разі, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В процесі судового розгляду було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір поставки, на виконання умов якого відповідач виставив позивачу рахунок №17 від 21.07.2014р. на здійснення передоплати за товар (нафту) на загальну суму 376 064,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 19).

Позивач частково оплатив вказаний рахунок, перерахувавши відповідачу грошові кошти у сумі 36 000,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжне доручення №183 від 25.07.2014р. та банківська виписка за 25.07.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 20-21).

В ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Загальний порядок укладання господарських договорів наведений в ст. 181 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, виставивши позивачу на оплату рахунок №17 від 21.07.2014р., відповідач фактично вчинив дії (пропозицію) по виконанню умов Договору поставки. Водночас, перерахувавши грошові кошти відповідачу, позивач прийняв таке виконання договору (пропозицію) на певну суму коштів.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в Договорі поставки сторони передбачили подальше укладення додаткових угод до договору, в яких будуть викладені такі суттєві умови поставки, як марка товару, одиниця виміру, ціна за одиницю, кількість, яка підлягає поставці, тощо. На думку позивача, відсутність додаткових угод свідчить про недосягнення сторонами згоди відносно усіх суттєвих умов Договору поставки та відсутність договірних відносин в цілому.

Однак, умовами Договору поставки передбачалося, що конкретне найменування товару, його марка та вид, інші характерні ознаки, ціна і термін постачання визначаються у додаткових угодах до цього договору або рахунками-фактур (п.1.1.1 Договору поставки).

В п.п.4.5, 5.1, 5.5 Договору поставки передбачено, що реквізити і адреси вантажоодержувачів товару повідомляються позивачем (покупцем) в заявці, яка направляється відповідачу (постачальнику). Ціна за одиницю товару, загальна вартість кожної партії товару визначаються в додаткових угодах або рахунках-фактурах до цього договору, які виставляються відповідачем (постачальником) після отримання заявки від позивача (покупця). У разі погодження сторонами умови про передоплату товару, відповідач (постачальник) здійснює поставку тільки після отримання суми передоплати.

Тобто, сторонами договору визначено альтернативні документи (додаткові угоди чи рахунки-фактур), в яких визначаються характеристики товару, що підлягає поставці, його ціна та інше.

Окрім того, відповідно до п.п.10.1, 10.2 Договору поставки останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.10.1 цього договору (тобто, з моменту підписання і скріплення печатками сторін), та закінчується 31.12.2014р.

Заперечень відносно того, що Договір поставки укладено уповноваженими представниками позивача та відповідача від сторін даного правочину не надходило.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З наведеного випливає, що в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Належних та допустимих доказів на підтвердження досягнення сторонами Договору поставки згоди щодо його розірвання (припинення дії) та/або визнання договору недійсним у судовому порядку ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вказаний договір відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України є дійсним.

За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача про відсутність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин та не укладення Договору поставки.

Зібрані у справі матеріали свідчать про те, що відповідач набув спірну суму коштів саме на підставі Договору поставки, як передоплату за поставку нафти відповідно до п.5.5 названого Договору.

Як уже зазначалось вище, позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведеної правової норми випливає, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім на виконання умов Договору поставки як передоплату за товар, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція по застосуванню ст. 1212 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015р. у справі №3-11гс15, від 24.09.2014р. у справі №6-122цс14, від 02.09.2014р. у справі №3-64гс14 та від 17.06.2014р. у справі №3-30гс14).

Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів у сумі 36 000,00 грн., як безпідставно отриманих, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 5 040,00 грн. та 3% річних у розмірі 494,14 грн., нарахованих на суму основного боргу (36 000,00 грн.).

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, вказані позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 36 000,00 грн., а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість стягнення з відповідача суми попередньої оплати за Договором поставки не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу (передоплати) за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2014р. у справі №921/266/13-г/7).

Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 5 040,00 грн. та 3% річних у розмірі 494,14 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Велес Транс Ойл" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015р. у справі №911/840/15 - без змін.

2. Матеріали справи №911/840/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков