РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015№910/10746/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон"
доПублічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"
провизнання недійсним договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Простяков Є.О.- представник за дов.;

від відповідача: Астахов Р.М. - представник за дов.

У судовому засіданні 15.06.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним договору кредиту №1044140/КБ від 29.05.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.04.2015 порушено провадження у справі №910/10746/15, розгляд справи призначено на 20.05.2015.

Ухвалою 20.05.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 15.06.2015.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог з тих підстав, що збільшення процентної ставки на 2% є однієї із складових відповідальності позивача, а не зміною договору в односторонньому порядку. Під час підписання спірного договору директор відділення банку діяв в межах наданих йому повноважень довіреністю, про що зазначив відповідач у відзиві на позов.

В судовому засіданні 15.06.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

29.05.2013 між позивачем (позичальник за договором) та банком укладений кредитний договір №1094140/КБ, за умовами якого, банк надає позичальнику кредитні кошти в межах відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання (ліміт не може перевищувати 50 000 000,00 грн., строк користування з 29.05.2013 по 29.05.2015 включно).

До кредитного договору сторони підписали наступні додаткові угоди: №1 від 04.07.2013, № 2 від 19.08.2013, №3 від 01.10.2013, №4 від 27.03.2014, №5 від 01.06.2014, № 6 від 05.09.2014, №7 від 14.01.2015.

Відповідно до п. 4.1 договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків та/або інших платежів, визначених цим договором та тарифами, а також прострочення строків повернення кредитних коштів, банк має право вимагати, а позичальник в такому разі зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочення.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору №1094140/КБ від 29.05.2013, оскільки визначення в п. 4.1 договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення суперечить приписам ч. 6 ст. 231 ГК України; в п. 4.4 договору передбачено право банку збільшувати в односторонньому порядку відсоткову ставку; кредитний договір укладений з порушенням ч. 2 ст. 207 ЦК України.

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Для визнання кредитного договору недійсним на позивача покладається, у відповідності до статті 33 ГПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З твердженням позивача щодо недійсності кредитного договору, суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Такі ж положення щодо свободи договорів передбачені ст. 67 Господарського кодексу України.

При укладенні господарського договору будь-яка особа здійснює оцінку свого інтересу від укладення того чи іншого договору, виходячи з усієї сукупності існуючих зовнішніх обставин, за яких він буде виконуватися, і певні прогнози відносно їх розвитку в майбутньому та забезпечення своїх інтересів на випадок можливих змін.

Частина 6 ст. 231 ГК України передбачає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, позивач не взяв до уваги, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином положення п. 4.1 договору не суперечать приписам ч. 6 ст. 231 ГК України.

В силу статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Щодо другої підстави на яку посилається позивач слід зазначити наступне.

Збільшення процентної ставки на 2 % передбачене п. 4.4 кредитного договору, не є зміною договору в односторонньому порядку в розумінні ч. 1 ст. 188 ГК України, а є відповідальністю позивача перед банком за порушення умов кредитного договору зазначених в цьому пункті, а тому посилання позивача на недійсність договору з цих підстав є необґрунтованим та безпідставним.

Оспорюваний кредитний договір підписаний ПАТ "КБ "Надра" в особі директора відділення ПАТ "КБ "Надра" Миколаївське РУ, що діяв на підставі довіреності посвідченої 29.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Спаською М.О. та зареєстрованої в реєстрі за номером 575.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (п. 3.3 постанови пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на Позивача.

Отже, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що існують обставини, з якими закон пов'язує можливість визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, та також не доведено порушення в зв'язку з вчиненням оспорюваних правочинів охоронюваних законом прав та інтересів позивача, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 22.06.2015.

Суддя М.Є. Літвінова