ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р.Справа № 922/2941/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ
до Приватного акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

представник позивача - Христова Т.О., довіреність № 23/28-06 від 05.01.2015 р.;

представник відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання договору недійсним до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект", в якій просить суд визнати недійсним Договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 № 4131, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору.

В обґрунтування позову посилається на те, що договір було підписано з порушенням норм матеріального права України, зокрема сторонами не узгоджено ціну, підставу для виконання робіт, платника за договором та розрахунок вартості робіт, у зв'язку з цим є підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду від 15.05.2015 р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.06.2015р. о 10:00 год.

В судовому засіданні 02.06.2015 р. було оголошено перерву до 18.06.2015 р. до 10:45 год.

Присутній в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином на попередньому судовому засіданні. У відзиві на позовну заяву (вх. №22386 від 02.06.2015 р.) проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні, та зазначив, що договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131, укладений між сторонами, був виконаний повністю з боку відповідача, у позивача виникла заборгованість перед відповідачем, та підстав для визнання вказаного договору недійсним не має. Крім того, представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про застосування позовної давності (вх. №22387 від 02.06.2015 р.).

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними та додатково поданими у справі матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

21 грудня 2011 року між Приватним акціонерним товариством "Харківський Водоканалпроект" (Виконавець) та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (Замовник) було укладено договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) №4131 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання по виконанню робіт: Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (Лівий берег).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що підставою для виконання робіт є лист позивача № 11984/6-06 від 16.11.2011 р.

Відповідно до п. 2.1 договору, за виконану науково - технічну продукцію згідно цього договору Замовник перераховує Виконавцю у відповідності до протоколу про договірну ціну 299 718,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 49 953,00 грн.

Згідно з п. 2.3 договору, оплата здійснюється позивачем на протязі 10 календарних днів після оформлення акту здачі - приймання виконаних робіт.

Пунктом 8.3 Договору сторони погодили, що договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Сторони до договору уклали протокол узгодження договірної ціни (додаток № 1), кошторис № 1 на проектні (вишукувані) роботи (додаток № 2), завдання на розробку, а також додаткову угоду №1 від 31.05.2015 р., відповідно до якої було змінено найменування Виконавця.

Позивач, як на підставу для визнання Договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131 недійсним посилається на те, що сторони не узгодили його суттєві умови, зокрема ціну, підставу для виконання робіт, платника за договором та розрахунок вартості робіт.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131, укладений між сторонами, був виконаний повністю з боку відповідача, у позивача виникла заборгованість перед відповідачем, та підстав для визнання вказаного договору недійсним не має.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були виконані роботи за договором на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131 - Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (Лівий берег) на загальну суму 299 718,00 грн., що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Між сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2013 р., відповідно до якого заборгованість позивача перед відповідачем за договором № 4131 від 21.12.2011 р. складає 254 760,00 грн. Вказаний акт підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач звертався до позивача з листом № 02/163 від 24.12.2014 р., в якому повідомив його про звернення до господарського суду для захисту своїх інтересів, у зв'язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов'язань за договором від 21.12.2011 р. № 4131.

Таким чином, предметом розгляду даної справи є визнання, на підставі ст. 215 ЦК України, недійсним Договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131 з підстав того, що зміст вказаного договору не містить всіх істотних умов договору, зокрема ціни Договору, підстави для виконання робіт, платника за договором та розрахунка вартості робіт.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення ЦК України узгоджуються з положеннями ч.1 ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, господарський договір може бути визнаний недійсним за наявності двох умов: перша - це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга - це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Така правова позиція суду відповідає п.7 та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, позивач в силу викладеного та відповідно ст. 4-3 та ст. ст. 33, 34 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобов'язаний довести за допомогою належних та допустимих доказів факт порушення спірними правочинами його, позивача, прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що умови Договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) №4131 від 21.12.2011 року були погоджені сторонами, договір підписаний належними представниками сторін та скріплений печатками обох сторін договору.

Крім того, судом встановлено, що сторони виконали свої зобов'язання за договором в повному обсязі, що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками, а також сплачена позивачем сума авансу за виконані роботи в розмірі 44 958,00 грн.

Таким чином, спірний договір виконувався сторонами, та твердження позивача щодо неузгодженості істотних умов та суперечності умов договору з посиланням на здійснені сторонами описки у договорі та додатках до нього свідчить лише про те, що позивач перекручує умови договору на свій бік, вказані доводи не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Позивач у позовній заяві посилається на ст. ст. 203, 215 ГК України, але не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 ЦК України). В силу принципу змагальності сторін суд не вправі виходити за межі своєї компетенції та за позивача наводити правове обґрунтування позовних вимог, а потім давати їм правову оцінку як суд. Відтак, в даному разі позовні вимоги не містять під собою правових підстав, що в свою чергу є підставою для відмови від позову.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, в той час, як відсутність істотних умов Договору не є підставою для визнання договору недійсним, у зв'язку з чим суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Стосовно заявленого клопотання про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає загальний строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI).

Відповідно до ч. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі -підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Як вже було раніше зазначено, судом відмовлено позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів суду той факт, що його право було порушено при зверненні з позовом до суду.

Враховуючи викладені обставини, враховуючи те, що право позивача не було порушено при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності застосовується лише у випадку порушення права.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, статтями 16, 203, 204, 215, 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.06.2015 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа № 922/2941/15