ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 910/11920/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Карабаня В.Я. головуючого,
Ємельянова А.С.,
Ковтонюк Л.В.,

розглянувши матеріали касаційної
скаргизаступника військового прокурора Центрального регіону України
напостанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015
у справі№910/11920/14 господарського суду міста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Лінде газ Україна"
до1. державного підприємства "Придніпровська залізниця", 2. Міністерства оборони України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача:Фонд державного майна України,
про визнання права власності на нерухоме майно,
за участі представників сторін:
від прокуратури Яговдік С.М.,
від позивача Маслов Д.В., Дан С.І.,
від відповідача 1 не з`явилися,
від відповідача 2 Бредельов О.О.,
від третьої особи Васильківська В.Є.,

У С Т А Н О В И В:

12.06.2014 публічне акціонерне товариство "Лінде газ Україна" звернулися до господарського суду міста Києва про визнання за ними права власності на рухоме майно залізничні вагони, щодо яких позивач виконував ремонтні роботи, та які не вивезені власником з території позивача. Позов мотивовано добросовісним, безперервним (з 1995 року), відкритим володінням та користуванням спірним майном, що за приписами статті 344 Цивільного кодексу України є підставою для визнання за товариством права власності на це майно, яке утримувалось за власні кошти.
04.11.2014 рішенням господарського суду міста Києва (судді Головатюк Л.Д., Ковтун С.А., Пукшин Л.Г.), залишеним без змін 23.02.2015 постановою Київського апеляційного господарського суду (судді Лобань О.І., Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.) позов задоволено. Визнано за публічним акціонерним товариством "Лінде газ Україна" право власності на залізничні вагони: 8Г-513 № 76507755, 8Г-513 № 76501105, 8Г-513 № 76507581, 8Г-513 № 76506336, 8Г-513 № 76508811, 8Г-513 № 77650336, 8Г-513 № 76507607, 8Г-513 № 76505163, 8Г-513 № 76505833, 8Г-513 № 76504109. Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірне майно, яким безперервно володіє протягом 19 років. Залишаючи без змін вказане рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтував свої висновки також положеннями ст.392 Цивільного кодексу України, зазначивши, що є всі підстави для визнання права власності на спірне рухоме майно за позивачем.
У касаційній скарзі заступник військового прокурора Центрального регіону України посилалися на незаконність та необґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, та такими, що винесені з порушенням вимог ст.ст.33, 43, 84 та п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.104 ГПК України, тому просили судові рішення скасувати, а справу передати для нового розгляду до суду першої інстанції. Зазначали, що судами неправильно застосовано положення ст.ст.344, 392 ЦК України та неправомірно визнано за позивачем право власності на залізничні вагони, які є військовим майном, що було закріплене за військовою частиною НОМЕР_1 та після її розформування передавалось в порядку правонаступництва, власником якого є держава Україна в особі Міністерства оборони України.
Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог скарги виходячи з наступного.
Як убачається із матеріалів справи та установлено судами попередніх інстанцій, 10.03.1995 між ВАТ "Дніпрокисень", правонаступником якого є позивач, та військовою частиною Міністерства оборони України було укладено договір №117, на виконання якого позивач виконав ремонтні роботи залізничних вагонів 8Г-513 № 76507755, 8Г-513 № 76501105, 8Г-513 № 76507581, 8Г-513 № 76506336, 8Г-513 № 76508811, 8Г-513 № 77650336, 8Г-513 № 76507607, 8Г-513 № 76505163, 8Г-513 № 76505833, 8Г-513 № 76504109.
За твердженням позивача, після проведення ремонту вагонів, ним не отримано оплату за проведені роботи, а власник не вивіз із його території спірні вагони, які впродовж 19 років знаходяться у відкритому, безперервному володінні ПАТ "Лінде газ Україна", що обумовило звернення останнього з позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, попередні судові інстанції виходили з того, що вагони були отримані позивачем у володіння добросовісно, на підставі договору №117 від 10.03.1995, який у позивача не зберігся, натомість із матеріалів справи убачається його існування. Позивач шляхом направлення листів та запитів, робив неодноразові спроби розшукати власника з метою повернення спірного рухомого майна та виставлення рахунку на компенсацію витрат на ремонт та охорону цього майна.
Як убачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до господарського суду, ПАТ "Лінде газ Україна" обґрунтували підстави позову статтею 344 Цивільного кодексу України.
Місцевий господарський суд, обґрунтовуючи своє рішення, послався на ст.ст.344, 392 Цивільного кодексу України, та задовольнив позовні вимоги з цих підстав.
Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що позивач, вважаючи себе власником спірного майна, в силу ст.16 ЦК України, вправі був подати відповідний позов у порядку ст.392 ЦК України.
Аналізуючи зміст положень ст.54 Господарського процесуального кодексу України, предмет та підстави позовних вимог визначаються позивачем, ним же в установленому порядку може бути змінено як предмет, так і підстави позовних вимог.
Утім, у матеріалах справи відсутня інформація щодо зміни позивачем предмету чи підстав заявленого позову.
У свою чергу, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції позовні вимоги задоволено з підстав, передбачених статтею 344 та статтею 392 Цивільного кодексу України, що дає підстави для безумовного скасування ухвалених судових рішень, оскільки Господарським процесуальним кодексом України суду не надано повноважень самостійно змінювати предмет або підстави позову, чи задовольняти позовні вимоги з двох самостійно визначених Цивільним кодексом України підстав.
Що стосується підстав, заявлених у позовній заяві, визначених положеннями ст.344 ЦК України, то висновки попередніх судових інстанцій, зокрема, щодо їх обґрунтованості, є передчасними та такими, що зроблені усупереч ст.344 ЦК України, без дослідження наявних у справі доказів та фактичних обставин справи на предмет відповідності спірних правовідносин ознакам, які є передумовою для застосування цієї правової норми.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правила зазначеної статті поширюються на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, виключає застосування набувальної давності.
Втім, визнаючи за позивачем право власності на спірні залізничні вагони за набувальною давністю, попередніми судовими інстанціями не надано належної правової оцінки підставам, на яких ці вагони перебували у позивача, та які ставлять у залежність застосування до спірних правовідносин ст.344 ЦК України.
Виходячи з викладеного та повноважень касаційної інстанції, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду, під час якого господарському суду необхідно всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, встановити дійсні права та обов`язки сторін, і в залежності від установленого правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, якими урегульовано спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Центрального регіону України задоволити.
Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 04.11.2014 скасувати, а справу №910/11920/14 направити для нового розгляду до суду першої інстанції.

Головуючий суддяВ.Я. Карабань
СуддяА.С. Ємельянов
СуддяЛ.В. Ковтонюк