КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Справа№ 925/182/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник, дов. № 8586 від 13.08.2013;

від відповідача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.04.2015

у справі № 925/182/15 (суддя Пащенко А.Д.)

за позовом ОСОБА_3

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря"

про стягнення 341 815,77 грн.

На підставі ст.ст. 99, 101 ГПК України у судовому засіданні 27.05.2015 оголошено перерву в розгляді апеляційної скарги у справі № 925/182/15 до 15.06.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 01.04.2015 у справі № 925/182/15 позов задоволено частково, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки 253 061,27 грн. інфляційного збільшення заборгованості, 73 110,12 грн. три проценти річних, 6 523,43 грн. витрат на сплату судового збору.

Рішення мотивовано тим, що відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.09.2013 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2013 у справі № 925/1209/13, рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.12.2014 у справі № 925/1076/14, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи; днем виходу позивачки із СТОВ "Зоря" є 13.07.2010 - день отримання відповідачем заяви від 09.07.2010 про вихід із товариства, тому, виходячи із приписів Закону та статуту, відповідач повинен був сплатити позивачці вартість частини майна та частини прибутку товариства до 13.07.2011, чого відповідач не виконав; суд вважає частково обгрунтованими доводи відповідача щодо пропуску позивачкою позовної давності, тому, враховуючи, що позовна заява подана до суду 03.02.2015, то суд вважає правомірними вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції за прострочення сплати коштів за період з лютого 2012р. по лютий 2015р. в сумі 253 061 грн. та трьох процентів річних з 03.02.2012 по 17.03.2015 в сумі 73 110,12 грн.

В апеляційній скарзі відповідач рішення Господарського суду Черкаської області від 01.04.2015 у справі № 925/182/15 просить скасувати частково, з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивачки три проценти річних в сумі 452,05 грн., в решті позовних вимог відмовити повністю, в іншій частині рішення залишити без змін.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Посилаючись на положення ч.ч.2, 4 ст.613 ЦК України; неодноразову відмову позивачки приймати від відповідача виконання зобов'язання з відшкодування частки вартості майна товариства в частині 1 100,00 грн. та невчинення дій, що випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, а саме: неповідомлення відповідачу рахунку для перерахування коштів або іншого способу, чим допущено прострочення кредитора, оскільки в даному випадку позивачка заявила належну вимогу про сплату коштів (в належному відсотковому розмірі та конкретній сумі) лише 12.12.2014; власний поточний рахунок у банку повідомила відповідачу та прийняла виконання лише після рішення Господарського суду Черкаської області від 17.12.2014, а до цього ухилялася від одержання коштів, скаржник стверджує, що рішення суду про стягнення інфляційних нарахувань та процентів річних за період з 13.07.2011 по 16.12.2014 не відповідає вимогам ст.613 ЦК України, ст.54 Закону України "Про господарські товариства", суперечить обставинам справи, оскільки протягом цього періоду тривало прострочення кредитора.

Скаржник, посилаючись на положення ч.1 ст.530 ЦК України, стверджує, що 17.12.2004 сторони, під час розгляду справи № 925/1076/14, уклали угоду про поетапне погашення присудженої суми заборгованості і погоджено графік погашення такої заборгованості, враховуючи нові строки виконання зобов'язання, відповідач прострочив виконання зобов'язання лише у період з 18.12.2014 по 08.01.2015, в частині сплати першого траншу в сумі 250 000,00 грн., індекс інфляції за грудень 2014р. та січень 2015р. на цю суму не нараховуються, оскільки заборгованість виникла після 15.12.2014 та була повністю погашена до 15.01.2015, а проценти річних за цей період складають 452,05 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на те, що твердження скаржника, що позивачка до 12.12.2014 не зверталася до відповідача з належними вимогами про виплату вартості частки в статутному капіталі, спростовані обставинами, які встановлені рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.12.2014 у справі № 925/1076/14; що позивачка не отримувала від відповідача лист № 231 від 11.09.2010; факт відправки позивачці в листопаді 2010р. 1 100,00 грн. не мав місце в дійсності; факту відмови позивачки від отримання 1 100,00 грн., що відображено в акті від 09.12.2010, не було, крім того, ці зазначені відповідачем обставини мали місце в 2010р., тобто до дати виникнення у відповідача обов"язку по сплаті платежів, у зв'язку з виходом позивачки зі складу учасників товариства, а згідно із нормою ст.54 Закону № 1576-ХІІ виплата повинна проводитись після затвердження звіту за рік, в якому учасник вийшов з товариства, отже, у даному випадку звіт за 2010р. міг бути затверджений після 01.01.2011, тому і обов'язок по здійсненню відповідних виплат у відповідача виник після 01.01.2011; що розстрочення сплати боргу, яке має місце згідно із рішенням суду від 17.12.2014, є процесуальною дією відповідно до п.6 ч.1 ст.83 ГПК України, а не угодою сторін, за таких обставин позивачка має право на отримання компенсації згідно із ч.2 ст.625 ЦК України навіть і при наявності встановленого рішенням від 17.12.2014 розстрочення його виконання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника позивачки, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачкою подано до суду першої інстанції позов про стягнення з відповідача (далі - товариства) на користь позивачки 202 530,34 грн. інфляційного збільшення суми заборгованості, 85 343,98 грн. 3% річних від простроченої суми, покладення судових витрат: 5 757,49 грн., на товариство.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву від 04.03.2015 заявлено про застосування позовної давності при розгляді позовних вимог у справі № 925/182/15.

17.03.2015 позивачкою до суду першої інстанції подано заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, у якій позивачка просила стягнути з товариства 255 120,69 грн. інфляційного збільшення суми заборгованості, 86 695,08 грн. 3% річних від суми заборгованості, судові витрати, зокрема, 6 836,32 грн. покласти на товариство.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою подано загальним зборам товариства заяву від 09.07.2010, у якій позивачка повідомила про свій вихід з числа учасників товариства та просила виплатити їй вартість частини майна товариства пропорційну її частці у статутному капіталі, що становить 10 відсотків, крім того, виплатити належну їй частину прибутку, отриману товариством до моменту виходу її зі складу учасників.

Згідно із поштовим повідомленням зазначена заява вручена представнику товариства 13.07.2010.

В п.1.11 статуту товариства, затвердженого установчими зборами учасників товариства протокол № 1 від 19.12.1997, зареєстрованого 25.12.1997 реєстраційний номер 000127, передбачено, що склад учасників товариства, порядок формування його статутного фонду, розміри частки кожного учасника, строки та порядок внесення ними вкладів, визначаються установчим договором про створення товариства.

Відповідно до п.17, п.п.9 п.17 установчого договору про створення товариства від 19.12.1997 для забезпечення діяльності товариства за рахунок вкладів його учасників створюється статутний фонд у розмірі 11 000,00 грн.; частка учасника - позивачки у статутному фонді дорівнює - 1 100,00 грн., що становить 10 відсотків; в якості вкладу вноситься належний учасникові майновий пай у майні колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" вартістю 1 100,00 грн.

Загальними зборами товариства, протокол № 1 від 17.02.2005 затверджено нову редакцію статуту товариства та зазначено його реєстрацію: 18.02.2005 номер запису 000016.

Згідно із п.8.3.7 статуту товариства у новій редакції, частка засновника і учасника товариства у статутному капіталі товариства - позивачки, становить 1 100,00 грн., що становить 8,17 відсотків, в якості вкладу вноситься належний учасникові майновий пай у майні колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" вартістю 1 100,00 грн.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.11.2009 у справі № 16/1779, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 10.02.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2010, в частині вимог про визнання недійсним зареєстрованого статуту товариства в новій редакції, затвердженого протоколом № 1 від 17.02.2005, який зареєстровано 18.02.2005 Черкаською РДА (номер запису 0000160) та про визнання недійсною реєстраційної дії Черкаської РДА від 18.02.2005 № 0000160 про державну реєстрацію статуту товариства в новій редакції, затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства згідно із протоколом № 1 від 17.02.2005 - провадження у справі припинено за відсутністю предмета спору.

У зазначеному рішенні господарського суду від 06.11.2009 у справі № 16/1779 встановлено, що оскільки оскаржувані статут товариства у новій редакції від 17.02.2005 та реєстраційна дія по його реєстрації з боку Черкаської РДА не реєструвалися і не вчинялися, то предмет спору за даними позовними вимогами відсутній, що тягне за собою припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України; на час прийняття рішення у справі чинним є статут товариства, що затверджений установчими зборами учасників товариства протокол № 1 від 19.12.1997 і затверджений у Черкаській РДА за реєстраційним номером 000127 від 25.12.1997.

Відповідно до ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У позовній заяві вказано про реєстрацію 08.07.2010 нової редакції статуту товариства, номер запису 5000160.

Згідно з ч.1 ст.88 ГК України учасники господарського товариства мають права, зокрема, вийти в передбаченому установчими документами порядку зі складу товариства.

В ч.1 ст.116 ЦК України передбачено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, у тому числі, вийти у встановленому порядку з товариства.

Як встановлено статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" від 19.09.1991 № 1576-ХІІ, в редакції, чинній на дату подання позивачкою заяви (далі - Закон № 1576), при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному (складеному) капіталі; виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу; на вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі; учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу; майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Згідно із протоколом № 2 від 03.08.2010, зборами учасників товариства прийнято рішення по порядку денному: 2. Про виключення зі складу учасників товариства позивачки, - виключити зі складу учасників товариства позивачку, оскільки вона своїми діями перешкоджає товариству у досягненні ним своїх статутних зобов'язань, а заяву позивачки про вихід із складу учасників товариства залишити без розгляду.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 16.09.2013 у справі № 925/1209/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2014, визнано недійсним рішення загальних зборів учасників товариства по другому питанню порядку денного від 03.08.2010, про виключення зі складу учасників товариства позивачки.

Відповідно до ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.12.2014 у справі № 925/1076/14, яке набрало законної сили, стягнуто з товариства на користь позивачки 802 620,00 грн. вартості частини майна та частини прибутку цього товариства і 19 434,90 грн. судових витрат та прострочено виконання цього рішення в частині стягнення з товариства на користь позивачки 802 620,00 грн. вартості частини майна та частини прибутку товариства за таким графіком: на день ухвалення цього рішення - 250 000,00 грн., до 31.01.2015 - 97 620,00 грн., до 28.02.2015 - 91 000,00 грн., до 31.03.2015 - 91 000,00 грн., до 30.04.2015 - 91 000,00 грн., до 31.05.2015 - 91 000,00 грн., до 30.06.2015 - 91 000,00 грн.

У зазначеному рішенні господарського суду від 17.12.2014 у справі № 925/1076/14 встановлено, що заявлена позовна вимога відповідає порушеним правам позивачки, які виникли у зв'язку з виходом із товариства, тому позивачка в порядку захисту своїх порушених прав вправі вимагати стягненню з товариства на свою користь 802 620,00 грн.; пунктом 5.5 статуту сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" в редакції, затвердженій 17.02.2005, рішенням загальних зборів учасників цього товариства, і зареєстрованій 08.07.2010, встановлено, що в разі виходу з товариства учаснику, згідно з рішенням зборів може виплачуватися частина майна товариства, відповідно до його частки у статутному фонді; учаснику, який не працював у товаристві повертається майно і грошові кошти в розмірі його внесків до статутного фонду; виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Згідно із ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до витягів із особового рахунку позивачки, товариством сплачено 08.01.2015 - 212 500,00 грн., в рахунок оплати частини вартості майна та частини прибутку товариства та 30.01.2015 товариством сплачено позивачці 82 977,00 грн., в рахунок вартості оплати частини майна та прибутку товариства.

Однак, як вже зазначалось, статтею 54 Закону № 1576 встановлено, що виплата вартості майна при виході учасника з товариства провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Отже, оскільки днем виходу позивачки з товариства є 13.07.2010 - день одержання товариством заяви позивачки від 09.07.2010, як встановлено судом в рішенні у справі № 925/1076/14, то відповідач повинен був сплатити позивачці вартість частини майна та частини прибутку товариства до 13.07.2011.

Таким чином, відповідачем допущено прострочення грошового зобов'язання перед позивачкою.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачкою у позовній заяві, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заявлено вимоги про стягнення з відповідача 255 120,69 грн. інфляційних нарахувань за період з серпня 2011р. по лютий 2015р. та 86 695,08 грн. 3% річних за період з 13.07.2011 по 17.03.2015.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів своєчасного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних є обгрунтованими.

Однак, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові.

Позов у справі № 925/182/15 пред'явлено 03.02.2015, отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних нараховань за період з серпня 2011р. по січень 2012р. у розмірі 2 059,42 грн. та про стягнення 3% річних за період з 13.07.2011 по 02.02.2012 в розмірі 13 584,96 грн. пред'явлені після спливу позовної давності.

В ч.5 ст.267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, із матеріалів справи не вбачається наявності поважних причин пропущення позовної давності, тому, перевіривши розрахунки, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у позові про стягнення 2 059,42 грн. інфляційних втрат та 13 584,96 грн. 3% річних належить відмовити, у зв'язку із пропущенням позовної давності, а у решті частини позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства та матеріалах справи, враховуючи викладене та наступні обставини.

Як неодноразово зазначалось, згідно із ст.54 Закону № 1576 виплата при виході учасника з товариства провадиться після затвердження звіту за рік, тому, якщо позивачкою подано заяву про вихід і з товариства у липні 2010р., то виплату належить здійснити у січні 2011р., а згідно із ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, лише у разі, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, посилання скаржника на положення ст. 613 ЦК України є безпідставним.

Крім того, як зазначила позивачка, останньою не були одержані повідомлення позивача, грошовий переказ у 2010р. та не було відмови від одержання виконання в 2010р., на що посилається скаржник.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ст.4-5, 82 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов; при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові повністю або частково) господарський суд приймає рішення.

Таким чином, зобов'язання, які виникають відповідно до норм законодавства та зобов'язання виконати рішення суду, мають різну правову природу.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України); саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум; наведене стосується й випадків здійснення судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК), оскільки під час такої відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України (п.п.7.1, 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Черкаської області від 01.04.2015 у справі № 925/182/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря" залишити без задоволення.

2. Справу № 925/182/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Повний текст постанови складено 19.06.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха