ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.06.15р. Справа № 904/4654/15
За позовом Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "ДНІПРОДЗЕРЖИНСЬКТЕПЛОМЕРЕЖА", м. Дніпродзержинськ

до Житлово-будівельного кооперативу №29, м. Дніпродзержинськ

про стягнення 30 061,40 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Миткалик Є.В. - представник (дов. № 00.01.0136 від 10.07.2014)

від відповідача: Муравкіна Т.Д. - представник (дов. б/№ від 14.02.2014 )

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради "ДНІПРОДЗЕРЖИНСЬКТЕПЛОМЕРЕЖА" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Житлово-будівельного кооперативу №29 про стягнення заборгованості у розмірі 30 061,40 грн. за договором № 244 від 01.10.2002.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на теплопостачання № 244 від 01.10.2002 в частині розрахунків за спожиту теплову енергію у встановлений договором строк за грудень 2004..

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.06.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.06.2015.

20.04.2015 представник відповідача у судовому засідання подав відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог, просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та застосувати строки позовної давності.

Судом прийнято заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності до розгляду.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 23.06.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2002 між Комунальним підприємством Дніпродзержинськтепломережа" (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом №29 (споживач) було укладено договір на теплопостачання № 244 (а.с.9).

Відповідно до пункту 1 договору, постачальник бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з пунктом 2.2 договору, сторони зобов'язались керуватись чинними "Правилами користування тепловою енергією" (№ 307/262 від 28.10.1999 реєстр. № 825/4118 від 30.12.1999) далі П/К, "Правилами відпуску та реалізації теплової енергії теплопостачальними організаціями ЖКГ" (затв. 22.01.1992), далі П/В, рішеннями обласних та міських державних структур влади, а також іншими законодавчими документами.

Пунктом 9.1 договору встановлено, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2003.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункт 9.3 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачу послугу з постачання теплової енергії у грудні 2004 на суму 30 928,66 грн. Надання послуг у цей період не заперечується відповідачем.

Відповідно до пункту 6.1 договору, розрахунки за теплову енергію проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановленого тарифу.

Згідно з пунктом 5.3 договору, споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує постачальнику вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Відповідач 30.11.2005 частково оплатив теплову енергію у розмірі 867,26 грн.

Заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену теплову енергію складає 30 061,40 грн., що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується (частина 1 статті 275 Господарського кодексу України).

Відповідно до частин 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 6.3 договору, строк оплати поставленої теплової енергії є таким, що настав.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі представники сторін не надали.

У судовому засіданні 23.06.2015 представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовується загальні та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом.

Отже, до майново-господарських зобов'язань, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь іншої сторони або утриматися від певної дії) має застосовуватися позовна давність, строки якої визначені Цивільним кодексом України.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, а саме, строк позовної давності починає спливати з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, встановлена вимогами статті 257 Цивільного кодексу України тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що 30.11.2005 відповідач частково оплатив поставлену теплову енергію, чим визнав наявність заборгованості перед позивачем. Тобто, перебіг позовної давності розпочався з 01.12.2005 і сплинув 01.12.2008, тоді як позивач звернувся з позовом до суду лише 28.05.2015 (про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду на позовній заяві), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Таким чином, позивач звернувся із позовом за межами трирічного строку від моменту виконання зобов'язання відповідачем за договором на відпуск теплової енергії. Отже сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі.

Клопотання про поновлення строку позовної давності позивач не подав. Про поважні причини пропуску строку не зазначив. За таких обставин сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.06.2015.

Суддя Я.С. Золотарьова