РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа №910/19091/14

за позовом: Державної акціонерної компанії «Українські поліметали», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс», м.Київ,

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонду державного майна України, м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ,

за участю третьої особи 3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», м.Київ,

про витребування майна

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Трохимчук О.І. - по дов.

від третьої особи 1: Кирпичова Т.Б. - по дов.

від третьої особи 2: Федченко С.Б. - по дов.

від третьої особи 3: Дудник А.Г. - по дов.; Сухих К.І. - по дов.

вільний слухач - Зуб'юк О.А.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державна акціонерна компанія «Українські поліметали», м.Київ звернулась до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан», м.Київ про витребування майна, а саме майнового комплексу, що розташований за адресою: 26101, Житомирська область, смт.Іршанськ, вул.Радянська, 1, з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що строк дії договору №586 від 06.09.2004р. закінчився, а отже, подальше користування відповідачем вказаним вище майновим комплексом позбавлено належної правової підстави, а об'єкт оренди підлягає поверненню на підставі приписів ст.ст.387, 1212 Цивільного кодексу України позивачу.

Відповідач під час розгляду спору у судовому засіданні 17.06.2015р. проти задоволення позовних вимог Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» надав заперечення посилаючись на те, що у заявника відсутні майнові права на спірний об'єкт та станом на теперішній час майновий комплекс Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат» передано за актом приймання-передачі Державному підприємству «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

При вирішенні питання стосовно підсудності справи господарському суду м.Києва судом прийнято до уваги наступне.

Відповідно до приписів ст.13 Господарського процесуального кодексу України місцеві господарські суди розглядають у першій інстанції усі справи, підвідомчі господарським судам. При цьому, розмежування компетенції між господарськими судами щодо розгляду справ відбувається з урахуванням правил підсудності. Підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками.

Пунктом 1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі, в тому числі, справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Згідно з п.1.3 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» у вирішенні питань стосовно визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про оренду, господарським судам слід враховувати викладене в Постанові №10 від 24.10.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».

Водночас необхідно виходити з того, що територіальна підсудність господарському суду справ у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів оренди (найму) і у спорах про визнання цих договорів недійсними, а також справи у спорах, що виникають при виконанні цих договорів визначається за правилами статті 15 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги, заявник посилався на те, що після закінчення строку договору №586 від 06.09.2004р. оренди, орендарем не було повернуто об'єкт оренди. Тобто, фактично спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання Приватним акціонерним товариством «Кримський Титан» своїх обов'язків, як орендаря майнового комплексу, що розташований за адресою: 26101, Житомирська область, смт.Іршанськ, вул.Радянська, 1.

Вказані обставини свідчать про те, що при вирішенні питання щодо підсудності спору у відповідності до позиції Пленуму Вищого господарського суду України слід керуватись саме приписами ст.15 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.15 вказаного нормативно-правового акту справи наведеної вище категорії розглядаються господарським судом за місцем знаходження сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь іншої сторони певні дії.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача станом на момент подачі позову було: 01601, м.Київ, Печерський район, вул.Мечникова, буд.2, літ.А.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позов Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» підлягає розгляду саме господарським судом м.Києва.

Ухвалою від 11.09.2014р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України.

Третя особа 1 у поясненнях №10-25-12964 від 29.09.2014р. зазначила, що після закінчення строку дії договору №586 від 06.09.2004р. Приватним акціонерним товариством «Кримський Титан» безпідставно не було повернуто майновий комплекс Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальник комбінат». При цьому, вказаним учасником судового процесу наголошено, що у позивача відсутні майнові права на об'єкт, стосовно якого Державною акціонерною компанією «Українські поліметали» заявлені позовні вимоги про витребування.

Ухвалою від 30.09.2014р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третіх осіб 2, 3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Державне підприємство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

Під час розгляду спору у судовому засіданні 17.06.2015р. представниками третіх осіб 1, 2, 3 було зазначено, що станом на теперішній час відсутні підстави для задоволення позовних вимог Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» з огляду на передання відповідачем спірного об'єкту третій особі 2 за актом приймання-передачі та недоведеності наявності у позивача прав на майновий комплекс Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальник комбінат».

Ухвалою від 17.06.2015р. було змінено найменування відповідача з Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» на Приватне акціонерне товариство «Юкрейніан Кемікал Продактс».

Позивач у судове засідання 17.06.2015р. не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався.

Проте, за висновками суду, Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням позивача на теперішній час є: 01601, м.Київ, вул.Мечникова, буд.2, літ.А.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 02.06.2015р. з метою повідомлення заявника про час та місце розгляду справи.

Наразі, конверт з вказаною вище ухвалою було повернуто на адресу господарського суду міста Києва.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Державної акціонерної компанії «Українські поліметали», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у позивача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

З приводу неявки позивача в судове засідання 17.06.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що ухвалою від 03.06.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

При цьому, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

За висновками суду, незважаючи на те, позивач в процесі розгляду спору 17.06.2015р. не скористався всіма правами, що передбачені чинним господарським процесуальним законодавством України, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши всі наявні в матеріалах справи документи, господарський суд встановив:

Постановою №373 від 28.03.1998р. Кабінету Міністрів України «Про створення Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» було затверджено перелік державних підприємств, майно яких передається до статутного фонду компанії, до якого входило Державне підприємство «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат».

Пунктом 7 вказаної постанови встановлено, що майно державних підприємств, яке передається до статутного фонду компанії, перебуває у державній власності до прийняття згідно із законодавством спеціального рішення про приватизацію.

Указом №765/2014 від 07.07.2004р. Президента України «Про заходи щодо забезпечення розвитку виробництва двоокису титану та підвищення ефективності використання виробничих потужностей підприємств із видобутку ільменітової руди» постановлено Кабінету Міністрів України вжити в установленому порядку заходів щодо підвищення ефективності діяльності підприємств із виробництва двоокису титану та видобутку ільменітової руди, в тому числі, забезпечити передачу Фонду державного майна України у місячний строк Вільногірського державного гірничо-металургійного комбінату, Іршанського державного гірничо-збагачувального комбінату, а також інших активів Державної акціонерної компанії «Українські поліметали», пов'язаних із технологічним процесом видобування ільменітової руди.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч.1 ст.283 Господарського кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 06.09.2004р. між Фондом державного майна України (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Кримський титан» (найменування якого змінено на Приватне акціонерне товариство «Юкрейніан Кемікал Продактс») (орендар) було укладено договір №586 оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат», відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат», що належить до державної власності, склад і вартість якого визначено відповідно до акта оцінки та переліку орендованого майна, складених станом на 29.02.2012р., вартість якого становить 239902562 грн., у тому числі: основні засоби та інші необоротні матеріальні активи (без капітальних інвестицій) 229816376 грн., нематеріальні активи 9928186 грн., капітальні інвестиції (незавершене будівництво) 158000 грн. (п. 1.1 договору в редакції додаткового договору №168 від 24.04.2012р.).

Пунктом 2.1 укладеного між сторонами правочину, в редакції додаткового договору №742 від 05.11.2004, визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном підприємства у термін, указаний в договорі, але не раніше дати погодження Фондом державного майна України передавального акта, затвердженого загальними зборами Державної акціонерної кампанії «Українські поліметали», підписаного орендарем та комісією з припинення діяльності Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат».

Згідно з п.2.2 договору №586 від 06.09.2004р., в редакції додаткового договору від 05.11.2004р., передача цілісного майнового комплексу підприємства в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до п.10.1 договору, в редакції додаткового договору від 05.11.2004р., договір №586 від 06.09.2004р. укладено строком на 5 років і діє з 06.09.2004р. до 05.09.2009р. включно.

За змістом п.10.6 договору №586 від 06.09.2004р., в редакції додаткового договору від 05.11.2004, продовження дії цього договору після закінчення строку його чинності можливе шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №586 від 06.09.2004р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у третьої особи 1 та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди нерухомого майна.

Додатковим договором №45 від 24.01.2012р. строк дії договору сторонами продовжено до 05.09.2014р. включно. Сторони домовилися, що моментом продовження договору є 06.09.2009р.

Листом №10-16-7070 від 05.06.2014, на підставі частини 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідач повідомив позивача про закінчення 05.09.2014 строку дії договору та припинення його чинності, у зв'язку з наміром власника використовувати майно для власних потреб.

Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» листом №05/06-1с від 05.06.2014р. повідомила позивача про закінчення дії договору в вересні 2014р. та просила розпочати процес підготовки майна до повернення у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди.

В свою чергу, відповідач 07.08.2014р. направив відповідачу лист №01-02-01/1353 про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Іршанський державний гірничо-збагачувальний комбінат» на новий строк.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/20700/14 за позовом Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» до Фонду державного майна України про визнання за Приватним акціонерним товариством «Кримський Титан» переважного права оренди цілісного майнового комплексу Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат, а також зобов'язання Фонд державного майна України підписати додаткову угоду до договору №586 від 06.09.2004р. оренди майнового комплексу.

Рішенням від 11.02.2015р. господарського суду м.Києва, яке залишено в силі постановою від 25.03.2015р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 25.03.2015р. Вищого господарського суду України в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» відмовлено.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України.

За приписами ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами ст.387 Цивільного кодексу України, на які позивач посилається при нормативному обґрунтуванні своїх первісних позовних вимог, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У п.19 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. Підставою віндикаційного позову за змістом ст.387 Цивільного кодексу України є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, обставини вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача як наслідок незаконного заволодіння майном).

При цьому, у речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову лише, якщо встановлено факт незаконного заволодіння іншою особою майном, без відповідної правової підстави.

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст.32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, при зверненні до суду з позовом при витребування майна з чужого незаконного володіння заявником повинно бути доведено, насамперед, наявність суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння та перебування вказаного майна у незаконному володінні відповідача. Аналогічну правову позицію наведено у п.23 Постанови №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Пунктом 1 Постанови №406 від 06.08.2014р. Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення функціонування підприємств титанової галузі» віднесено до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі цілісні майнові комплекси Іршанського гірничо-збагачувального і Вільногірського гірничо-металургійного комбінатів після припинення договору їх оренди за Приватним акціонерним товариством «Кримський титан».

Постановою №826/14664/14 від 25.12.2014р. Окружного адміністративного суду м.Києва позов Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування Постанови №406 від 06.08.2014р. Кабінету Міністрів України задоволено: визнано протиправною та скасовано Постанову №406 від 06.08.2014р. Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення функціонування підприємств титанової галузі».

Постановою від 26.03.2015р. Київського апеляційного адміністративного суду постанову №826/14664/14 від 25.12.2014р. Окружного адміністративного суду м.Києва скасовано та прийнято нове судове рішення про часткове задоволення позову Приватного акціонерного товариства «Кримський Титан», а саме визнано незаконним пункт 4 Постанови №406 від 06.08.2014р. Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення функціонування підприємств титанової галузі»; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до спільного Наказу №2253/1073 від 06.09.2014р. Фонду державного майна України та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Фонду державного майна України надано згоду на передачу Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, в тому числі, цілісного майнового комплексу Іршанського державного гірничо-збагачувального комбінату.

У п.2 вказаного Наказу зазначено, що у зв'язку з закінченням 05.09.2014р. терміну, зокрема, договору №586 від 06.09.2004р. оренди цілісного майнового комплексу Іршанського державного гірничо-збагачувального комбінату, Фонд передає, а Міністерство приймає вказаний цілісний майновий комплекс.

Наказом №1074 від 06.09.2014р. Міністерства економічного розвитку і торгівлі України закріплено за Державним підприємством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на праві господарського відання, в тому числі, цілісний майновий комплекс Іршанського державного гірничо-збагачувального комбінату.

Таким чином, господарським судом встановлено, що станом на момент вирішення спору по суті у Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» відсутнє суб'єктивне право на витребування майнового комплексу, що розташований за адресою: 26101, Житомирська область, смт.Іршанськ, вул.Радянська, 1, з чужого незаконного володіння.

Одночасно, як вказувалось вище, при зверненні до суду з віндикаційним позовом заявником повинно бути доведено факт незаконного утримання вказаного майна відповідачем.

Як свідчать матеріали справи, 31.12.2014р. Приватним акціонерним товариством «Кримський Титан» було передано Державному підприємству «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», тобто особі, за якою згідно з Наказом №1074 від 06.09.2014р. Міністерства економічного розвитку і торгівлі України об'єкт закріплено на праві господарського відання, за актом приймання-передачі цілісний майновий комплекс Іршанського державного гірничо-збагачувального комбінату.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позов Державної акціонерної компанії «Українські поліметали» до Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» про витребування майна, а саме майнового комплексу, що розташований за адресою: 26101, Житомирська область, смт.Іршанськ, вул.Радянська, 1, з чужого незаконного володіння є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Державної акціонерної компанії «Українські поліметали», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс», м.Київ про витребування майна, а саме майнового комплексу, що розташований за адресою: 26101, Житомирська область, смт.Іршанськ, вул.Радянська, 1, з чужого незаконного володіння.

У судовому засіданні 17.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 22.06.2015р.

Суддя М.О. Любченко