ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Справа № 5028/12/106/2011

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. Грека Б.М.
розглянувши касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014
у справі№ 5028/12/106/2011
за позовомЗаступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до1.Федерації профспілкових організацій Чернігівської області 2.Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Гарантія" 3.Виконавчого комітету Чернігівської міської ради
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:
1.Комунальне підприємство "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Чернігівської обласної ради 2.Федерація професійних спілок України
провизнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння
за участю представників сторін:

від прокуратури: Суходольський С.М. - посв.;

від позивача: Безгубенко А.С. - за довіреністю;

від відповідача-1: Богдан М.А. - керівник, Помаз А.П. - за довіреністю;

від відповідача-2: Рожков О. Є. - за довіреністю;

від відповідача-3: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Багатченко Ю.В. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Гарантія" (далі - ПАТ "СК "Гарантія"), Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння.

Ухвалами Господарського суду Чернігівської області від 17.10.2011 та від 08.11.2011 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Комунальне підприємство "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації", Федерацію професійних спілок України.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області (колегія суддів у складі: головуючий суддя Лавриненко Л.М., судді Фесюра М.В., Скорик Н.О.) від 20.12.2011 позов Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено частково.

Позовні вимоги до Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради в частині визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради міської Ради № 173 від 20.07.2001 задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради № 173 від 20.07.2001 в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю літера А-4, загальною площею 4110,2 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б2-1, Б3, площею 402,5 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, у м. Чернігові.

Провадження у справі в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради та Федерації профспілкових організацій Чернігівської області щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21.08.2001, видане Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на будівлю літера А-4, загальною площею 4 110, 2 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б1-1, Б2-1, Б3, площею 442, 2 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, у м. Чернігові припинено.

В решті позовних вимог до Виконавчого комітету Чернігівської міської Ради щодо визнання незаконним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської Ради № 173 від 20.07.2001 в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на гаражі літера Б1-1, площею 39,7 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, у м. Чернігові відмовлено.

Позовні вимоги до Федерації профспілкових організацій Чернігівської області та Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" щодо визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на будівлю літера А-4, загальною площею 4 110, 2 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б2-1, Б3, площею 402, 5 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, у м. Чернігові.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.10.2001, укладений між Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області та Відкритим акціонерним товариством Страховим товариством "Гарантія" про продаж частини нежитлового приміщення нежитлової будівлі за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, яка складається з частини підвалу загальною площею 143, 9 кв.м. (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частини першого поверху загальною площею 304, 4 кв.м. (з літ.1 по літ.20), сходів площею 17, 9 кв.м. (літ.1-1), будівельний об'єм - 2 263 кв.м.

Витребувано з чужого незаконного володіння Федерації профспілкових організацій Чернігівської області та передано Фонду державного майна України будівлю літера А-4, загальною площею 3 644 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б2-1, Б3, площею 402, 5 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, у м. Чернігові.

Витребувано з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" та передано Фонду державного майна України частину нежитлового приміщення нежитлової будівлі загальною площею 466, 2 кв.м. за адресою: вул. Шевченка, 5, м. Чернігів, яка складається з частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м. (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частини першого поверху загальною площею 304, 4 кв.м. (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17, 9 кв.м. (літ. 1-1), будівельний об'єм - 2 263 кв.м.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на гараж площею 39,7 кв. метрів, за адресою: вул. Шевченка, 5, м. Чернігів та витребування його із чужого незаконного володіння відмовлено.

У задоволенні позовних вимог щодо витребування із чужого незаконного володіння Федерації профспілкових організацій Чернігівської області частини будівлі літера А-4 площею 466, 2 кв. метри відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду (колегія судів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) від 03.06.2014 рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.12.2011 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.08.2014 постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 29.04.2015 постанову Вищого господарського суду від 20.08.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У поданій касаційній скарзі, Заступник прокурора міста Києва, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 42, 43, 47, 43 ГПК України, вимоги Постанов Верховної Ради України від 10.04.1992 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" та від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 та залишити в силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.12.2011.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 173 від 20.07.2001 доручено Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтво про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, зокрема, на об'єкти нерухомості по вул. Шевченка, 5.

Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 21.08.2001 на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 20.07.2001 № 173, Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області видано свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості, яким посвідчено, що об'єкти нерухомості, розташовані в м. Чернігові по вул. Шевченка, 5 (в цілому складається: адмінбудівля літ. А-4, площею 4 110, 2 кв.м., гаражі літ. Б-1, Б1-1, Б2-1, Б3, площею 442, 2 кв.м.) належать Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області.

Між Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області (продавець) та Відкритим акціонерним товариством страхове товариство "Гарантія", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Страхове товариство "Гарантія" 09.10.2001 було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення.

Об'єктом купівлі-продажу за цим договором згідно п. 1.2. є частина нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що належить продавцю на праві власності (згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 20.07.2001 № 173), зареєстрованого в Чернігівському МБТІ (реєстраційний напис записаний у реєстрову книгу № 8, за реєстровим номером - 561 від 22.08.2001) і знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5.

Відповідно до п. 1.2.1. договору відчужується частина підвалу загальною площею 143, 9 кв.м. (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частина першого поверху загальною площею 304, 4 кв.м. (з літ. 1 по літ. 20), загального користування по підвалу сходи площею 17, 9 кв.м. (літю. 1-1); будівельний об'єм - 2 263 кв.м.

Згідно з п. 1.4. договору продавець гарантує, що нерухоме майно, яке передається покупцю у відповідності до цього договору є виключно його власністю, не передане під заставу і відносно нього до покупця не пред'явлено ніяких майнових претензій.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірне майно є державною власністю, а рішенням виконкому № 173 від 20.07.2001 фактично позбавлено права власності на спірне майно Фонд державного майна України, як органу, уповноваженого на управління об'єктами державної власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на положення Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 № 506, Постанови Верховної Ради УРСР "Про проголошення незалежності України" від 24.08.1991 № 1427-ХІІ, Указу Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991 № 1452-ХІІ, Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 №1540-XI, Постанови Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" від 10.04.1992 № 2268-ХІІ, Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 № 3943-ХІІ, Закону України "Про власність" та Закону України "Про об'єднання громадян".

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд виходив з того, що спірне майно, є державною власністю; повноваження щодо управління майном державної власності, в тому числі й спірним майном, покладено на ФДМ України; а Федерація профспілкових організацій Чернігівської області не могла набути права власності на спірне майно від профспілок УРСР, оскільки остання не мала права власності на зазначене майно та законних підстав на розпорядження ним.

Господарський суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог через недоведеність належності майна, яке є предметом спору у цій справі, до державної власності. Апеляційний суд виходив з того, що положення постанов Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP" від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ та "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP" від 04.021994 року № 3943-XII не поширюються на майно, передане до статутного фонду ПАТ "Укрпрофтур", оскільки це майно не належало до майна загальносоюзних громадських організацій або майна підприємств, установ, організацій союзного підпорядкування.

Скасовуючи постанову Вищого господарського суду України 18.06.2014 року, якою було залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2012 року, Верховний Суд України у постанові від 04.11.2014 року, керуючись положеннями постанови Верховної Ради Української PCP "Про захист суверенних прав власності Української PCP" від 29.11.1990 року № 506, Указу Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991 року № 1452-ХІІ, Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 року № 1540-ХІІ та постанов Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України" від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ та "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 року № 3943-ХІІ, дійшов висновку, що спірне нежиле приміщення було майном громадської організації колишнього Союзу PCP, розташованим на території України; питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про порушення прав позивача на розпорядження в межах, наданих законом майном, яке перебуває в державній власності.

Разом з цим, місцевий господарський суд, розглянувши заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, вказав на те, що прокуратура не є учасником спірних правовідносин, і про обставини, які стали підставою звернення до суду, прокуратурі стало відомо у червні 2011 року під час проведення перевірки за вказівкою Генеральної прокуратури від 17.06.2011 року №07/1/1-359вих-2910КВ-11 щодо додержання вимог законодавства під час відчуження майна професійних спілок, а отже суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності за даними вимогами не пропущено.

Проте, з такими висновками колегія суддів Вищого господарського суду України погодитись не може, з огляду на наступне.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України. (Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного суду України у справах №916/2414/13 від 23.12.2014 року, №11/163/2011/5003 від 25.03.2015 року)

Проте, суд на вказані положення законодавства уваги не звернув та не надав належної правової оцінки доводам сторін в цій частині.

Вищезазначене не дає підстав вважати постановлені у справі судові рішення законними та вмотивованими.

В силу ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, які не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції, а також з огляду на встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи у касаційному порядку, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 та рішення господарського суду Чернігівської області від 20.12.2011 у справі №5028/12/106/2011 скасувати.

Справу №5028/12/106/2011 направити до господарського суду Чернігівської області на новий розгляд.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

Б.М. Грек