КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Справа№ 910/4476/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Новіков С.М. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Ковригін О.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року

у справі № 910/4476/15-г (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до відповідача Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 16927,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 16927,62 грн. з яких: основна заборгованість 12981,93 грн., пеня 503,36 грн., 7% штрафу 908,73 грн., інфляційна складова боргу 1363,10 грн. та 3% річних у сумі 1170,50 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/4476/15-г позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнено з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 12981,93 грн. основного боргу, інфляційну складову боргу 1351,39 грн., 3% річних 1170,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що при винесенні вказаного рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення винесено неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

У своїй скарзі апелянтом зазначено, що суд роблячи висновок, що своїми діями Відповідач визнав борг за Договором та таким чином перервав перебіг позовної давності, суд першої інстанції не з'ясував ту обставину, що головний бухгалтер не є уповноваженою особою, яка представляє Відповідача у відносинах з Позивачем у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Суд ототожнює такі поняття, як організація і ведення господарської діяльності та організація контролю за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Апелянт зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків. як зведений обліковий документ, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та наявності заборгованості у суб'єкта господарювання. Первинним документом щодо встановлення терміну позовної давності с договір. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Між тим, судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що між Позивачем та Відповідачем не укладався договір (додаткова угода до існуючого Договору, тощо) щодо збільшення строку позовної давності до Договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2014 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Самсін Р.І., Скрипка І.М., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.06.2015 року.

Позивач, згідно з поданим до суду 16.06.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить суд відмовити апелянту у задоволені апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року по справі № 910/4476/15-г в повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

01.06.2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз") (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) укладено договір № Д-1111-63/86-Д.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити у зумовлений строк покупцеві продукцію, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник зобов'язується передати, а покупець зобов'язується вивезти товар власними силами на умовах EXW.

Пунктами 2.2 договору передбачено, що оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100 % вартості обладнання, на підставі накладної. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін.

Цей договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором. (п. 10.1 договору).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач умови договору виконав у повному обсязі, на підставі специфікації від 01.06.2010 року поставив відповідачу товар на загальну суму 12981,93 грн., що підтверджується видатковими накладними від 01.06.2010 року та поясненнями представників сторін.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з відповідача основну заборгованість в сумі 12981,93 грн., пеню в сумі 503,36 грн., 7 % штрафу в сумі 908,73 грн., інфляційну складову боргу у сумі 1363,10 грн. та 3 % річних у сумі 1170,50 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем порушено умови договору №Д-1111-63/86-Д від 01.06.2010 року в частині своєчасної плати за поставлений товар, внаслідок чого у Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" утворилась заборгованість перед позивачем.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як зазначалось, відповідачем було не в повному обсязі та несвоєчасно виконано зобов'язання за договором від №Д-1111-63/86-Д від 01.06.2010 року щодо оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого на час звернення до суду у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за наведеним договором на загальну суму 12981,93 грн.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про сплату відповідачем суми заборгованості у розмірі 12981,93 грн.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 12981,93 грн. сума основного боргу за договором від №Д-1111-63/86-Д від 01.06.2010 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції вірно не врахував доводи відповідача про те, що рахунків на оплату товару він не отримував, і ці рахунки не були надані суду, а тому факт поставки товару не підтверджений належними доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Вказану позицію викладено у постанові Верховного Суду України № 37/405 від 29.09.2009 року.

Суд першої інстанції вірно зазначив щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до суми основної заборгованості у розмірі 12981,93 грн., наступне.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Поставка товару була здійснена позивачем 01.06.2010 року (видаткові накладні від 01.06.2010 року), а згідно з п. 2.2 договору остаточні розрахунки між сторонами здійснюються протягом 30 робочих днів з моменту отримання товару від постачальника, датою поставки якого є дата вказана у накладній (п. 2.2 договору). Отже, відповідач зобов'язаний був оплатити товар до 13.07.2010 року включно.

Таким чином, починаючи з 14.07.2010 року, відбулося порушення зобов'язань відповідачем договору та з цього часу розпочинається перебіг строку позовної давності, який закінчується - 14.07.2013 року. З позовом ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до суду 25.02.2015 року, тобто після спливу 3-річного строку, визначеного законом.

Разом з тим, статтею 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У пункті 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року зазначено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 року, яким відповідач визнав заборгованість, зокрема, за договором № Д-1111-63/86-Д від 01.06.2010 року, тобто даною дією відповідач визнав борг, а тому з 30.09.2013 року відбулось переривання строку позовної давності за спірними правовідносинами.

Тому колегія суддів не приймає доводів апелянта, що акт звірки взаєморозрахунків. як зведений обліковий документ, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та наявності заборгованості у суб'єкта господарювання. Первинним документом щодо встановлення терміну позовної давності с договір. Відповідно до ч.1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Між тим, судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано, що між Позивачем та Відповідачем не укладався договір (додаткова угода до існуючого Договору, тощо) щодо збільшення строку позовної давності до Договору.

Таким чином, позивач звернувся з вимогою щодо сплати основної заборгованості у сумі 12981,93 грн. в межах строку позовної давності.

Твердження апелянта, стосовно того, що суд роблячи висновок, що своїми діями Відповідач визнав борг за Договором та таким чином перервав перебіг позовної давності, суд першої інстанції не з'ясував ту обставину, що головний бухгалтер не є уповноваженою особою, яка представляє Відповідача у відносинах з Позивачем у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Суд ототожнює такі поняття, як організація і ведення господарської діяльності та організація контролю за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, колегією судів сприймаються критично та не приймаються виходячи з наступного.

Оскільки діючим законодавством не передбачено заборони підписання актів звірки бухгалтером підприємства та не встановлено обов'язкового підписання акту звіряння лише керівниками суб'єктів господарювання чи його представниками. При цьому повноваження щодо здійснення бухгалтерського обліку покладаються саме на бухгалтера (головного бухгалтера).

Вказану позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 27.02.2012 року у справі № 20/5009/5311/11.

З матеріалів справи вбачається, що акт з боку позивача було підписано заступником головного бухгалтера Вовк Ж.М.

Отже, акт звірки взаєморахунків станом на 30.09.2013 року підписано уповноваженою особою, яка має право на його підписання, і суд його приймає в якості належного доказу.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 503,36 грн. за період з 14.07.2010 року по 09.01.2011 року та 7 % штрафу в сумі 908,73 грн.

У силу ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Нормами ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Місцевим судом вірно прийнято до уваги, що сторони у справі є суб'єктами господарювання, що належать до державного сектора економіки, але за змістом ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України цією нормою передбачено застосування штрафних санкцій до порушень негрошових зобов'язань, а тому господарський суд міста Києва вірно вважає необгрунтованим нарахування позивачем пені і штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки в даному випадку має місце порушення грошового зобов'язання (оплата вартості товару).

Також відповідач у своїй заяві просив місцевий суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми Цивільного Кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного Кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вже було встановлено судами, сплата заборгованості відповідачем повинна бути здійснена 13.07.2010 року (п. 2.2 договору) та з 14.07.2010 року відбулось порушення зобов'язання. Таким чином строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу сплинув 14.07.2011 року, а з даним позовом до суду ПАТ "Укртрансгаз" звернулося 25.02.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного Кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 503,36 грн. за період з 14.07.2010 року по 09.01.2011 року та 7 % штрафу в сумі 908,73 грн. задоволенню не підлягають.

Позивач просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у сумі 1363,10 грн. та 3 % річних у сумі 1170,50 грн. за період з 14.07.2010 року по 14.07.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладеного сторонами правочину, вимоги про стягнення інфляційної складової суми боргу та 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

У цьому випадку судом першої інстанції вірно не прийнято клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до матеріальних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки позовна давність до вимог про стягнення основної заборгованості не застосовується у зв'язку із вчиненням дій, що свідчать про визнання боргу.

Відповідно до п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, оскільки строк позовної давності в частині основної суми заборгованості перервався, то суд приходить до висновку про наявність права у позивача на стягнення матеріальних втрат за невиконання зобов'язання.

Апеляційний суд перерахувавши заявлену до стягнення позивачем суму матеріальних витрат, тому зазначає, що перерахунок суду першої інстанції вірний, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 1351,39 грн., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним невірно визначений індекс інфляції за заявлений період та 3 % річних у сумі 1170,50 грн.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" є обґрунтованими та такими, що вірно задоволено судом першої інстанції в частині стягнення основної заборгованості у сумі 12981,93 грн. та інфляційні у сумі 1351,39 грн., в іншій частині відмовлено.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/4476/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/4476/15-г є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/4476/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/4476/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4476/15-г повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Р.І. Самсін

І.М. Скрипка