Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

"30" червня 2015 р. Справа № 927/648/15

позивач: приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування",

вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070;

адреса для листування: вул. Констянтинівська, 73, м. Київ, 04080

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 49000

відповідач: публічне акціонерне товариство "Чернігівський завод металоконструкцій та металооснастки", вул. Попова, 18, м. Чернігів, 14001

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2, АДРЕСА_2, 14000

предмет спору: про відшкодування шкоди 24640,00 грн.

Суддя Л.М.Лавриненко

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_3. довіреність № 4130/18 від 22.12.2014 р., представник

від третьої особи на стороні позивача: не з»явився

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 515 від 05.09.2014 р., представник

від третьої особи на стороні відповідача: ОСОБА_2 особисто

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем - приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" подано позов про стягнення з відповідача - публічного акціонерного товариства "Чернігівський завод металоконструкцій та металооснастки" 24640,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою суду від 28.04.2015 року судом, відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2.

Відповідач в судове засідання 09.06.2015 року надав відзив на позов з додатковими документами та заяву №381 від 05.06.2015 року про застосування строків позовної давності, які залучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 09.06.2015 року була прийнята до розгляду письмова заява відповідача про застосування строків позовної давності.

В поданому відзиві відповідач вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з пропущенням стоку позовної давності, оскільки позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 49630,00 грн. на підставі платіжних доручень №1518 від 26.08.2010 року та №2944 від 23.11.2010 року, а звернувся з позовом до ПАТ "Завод металоконструкцій та металооснастки" про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу тільки 21.04.2015 року, після спливу трирічного строку, відповідно до ст.ст. 256, ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, в поданих письмових поясненнях проти позовних вимог заперечує, посилаючись на неправомірний розмір збитків ОСОБА_1, визначений та сплачений позивачем на підставі некоректно визначених експертом пошкоджень автомобіля "Хюндай Туксон" (д.н.з. НОМЕР_1). ОСОБА_2 вказує, що на момент ДТП 01.07.2010 року дозволену швидкість не перевищував, а з пояснень потерпілого, викладених у заяві про настання страхового випадку, слідує, що він їхав 10 км/год. За такої швидкості ТЗ та зіткнення лівою фарою неможливо пошкодити дві подушки безпеки (водія і пасажира), а також ремні безпеки (лівий і правий), оскільки сенсори удару airbag спрацьовують тільки від високої швидкості. Крім того, пасажирів в автомобілі "Хюндай Туксон" на момент зіткнення не було, що унеможливлює також і пошкодження ременя безпеки на місці пасажира. Крім того зазначає, що зі звіту №154 експерта ОСОБА_5 неможливо встановити автентичність фотознімків автомобіля "Хюндай Туксон" (д.н.з. НОМЕР_1), а також факту, що зображені на цих знімках пошкодження були завдані внаслідок ДТП 01.07.2010 року, оскільки сам звіт складено 15.07.2010 року. На підтвердження характеру зіткнення транспортних засобів ОСОБА_2 надав фотознімки №1-4, зроблені ним на камеру мобільного телефону 01.07.2010 року на місці вчинення ДТП.

Подані позивачем через канцелярію суду письмові пояснення №1328/2 від 11.06.2015 року, належно підписані представником позивача ОСОБА_3, разом з доданими документами залучено судом до матеріалів справи.

В поданих письмових поясненнях №1328/2 від 11.06.2015 року стосовно застосування строку позовної давності позивач зазначає, що ДТП за участю ОСОБА_2 відбулось у м. Дніпропетровськ 01.07.2010 року, вина відповідача підтверджується постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.08.2010 року. Виконуючи взяті на себе зобов"язання по договору страхування, позивач сплатив страхувальнику (ОСОБА_1П.) страхове відшкодування у розмірі 49630,00 грн. В свою чергу цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ "СК "Еталон", яке відшкодувало позивачу матеріальну шкоду завдану в результаті ДТП в порядку регресу відповідно до ліміту зазначеному в страховому полісі №ВА/7481806 на суму 24990,00 грн. Залишкова різниця завданих матеріальних збитків між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою складає 24640,00 грн. (49630,00-24990,00). Відповідно до постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.08.2010 року, ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. ОСОБА_2 керував автомобілем у момент ДТП у зв"язку з виконанням трудових обов"язків перед товариством відповідача, про що позивач дізнався з прийняття рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов"язків. Позивач дізнався, що винуватець ДТП працював у відповідача після прийняття рішення від 30.12.2014 року по справі №751/8538/13-ц. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд поновити строк позовної давності.

Ухвалою суду від 18.06.2015 року, судом відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_1.

Третя особа на стороні позивача - ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але в судове засідання 30.06.2015 року повноважного представника не направив, документів, витребуваних ухвалою суду від 18.06.2015 року суду не надав.

В судовому засіданні 30.06.2015 року представники сторін подали письмові клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволено судом.

Від позивача до початку судового засідання 30.06.2015 року, через канцелярію суду, надійшли письмові заперечення, які залучені судом до матеріалів справи.

Позивач в поданих запереченнях на проведення експертизи №1393/2 від 25.06.2015 року просить не проводити повторну експертизу та задовольнити позовні вимоги посилаючись на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 12.04.2013 року по справі №910/4937/15 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення 24990 грн., було прийнято належним та допустимим доказом Звіт про оцінку транспортного засобу №154, який додано до матеріалів справи №927/648/15, тому відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, проведення повторної експертизи є недопустимим та абсурдним. Також позивач вказує на те, що згідно з ст.ст. 1194, 1172 Цивільного кодексу України, до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків на суму 24640,00 грн.

Представник відповідача подав письмове клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів, яке задоволено судом.

Від Новозаводського районного суду м. Чернігова, на виконання ухвали суду від 18.06.2015 року, в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, надійшов лист №3-3510/10 від 22.06.2015 року, в якому повідомляється про те, що справа №3-3510/2010 відносно ОСОБА_2 за ст.124 КупАП знищена згідно з актом про вилучення для знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню. Лист та додана копія постанови від 18.08.2010 року по справі №3-3510/2010 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КупАП та застосування до нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. на користь держави, залучена судом до матеріалів справи.

Представник відповідача та третя особа на стороні відповідача усно повідомили суд про відмову від проведення повторної автотоварознавчої експертизи, посилаючись на неможливість проведення такої у зв'язку з відсутністю документів.

Інших заяв та клопотань від сторін на час розгляду справи до суду не надійшло.

В судовому засіданні судом був здійснений огляд оригіналів платіжних доручень №2944 від 23.11.2010 року на суму 621,00 грн. та №1518 від 26.08.2010 року на суму 49009,00 грн.

В судовому засіданні 30.06.2015 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги.

Представник відповідача стосовно позовних вимог заперечував.

Третя особа на стороні відповідача стосовно позовних вимог заперечував та просив суд задовольнити заяву позивача про застосування строків позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Відповідно до ст. 16 Закону України „Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Аналогічні визначення поняття „договір страхування" закріплено в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1.1. статуту приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування" в новій редакції, затвердженого спільними загальними зборами акціонерів АТ «СК «АХА Страхування» та АТ «СК «АХА Україна» протокол №31/34 від 29.08.2011 року, державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 06.10.2011 року за номером запису №5024060, зокрема, цей статут регулює діяльність приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», яке раніше іменувалося як закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Запоріжжя-Вексель» (зареєстроване Розпорядженням Запорізької міської Ради народних депутатів №1640р від 02.11.1993 р., перереєстроване Розпорядженням виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів №828 від 20.12.1994 року), закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Вексель - ОСОБА_6» (перереєстроване відділом реєстрації та єдиного реєстру Запорізької міської ради 31.03.1999 р, реєстраційний №0010126), закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Веско» згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів (протокол №9 від 15.07.2003 року), закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» згідно з рішенням загальних зборів акціонерів (протокол №21 від 29.08.2008 року), і є їх правонаступником.

13.07.2009 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія „АХА Страхування" (страховиком), правонаступником якого є позивач, та фізичною особою ОСОБА_1 (страхувальником) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ, відповідно до умов якого, застраховано транспортний засіб марки HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер АE2400CІ, реєстраційне свідоцтво серії АЕС номер 235786, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) КМНJN81BP8U917544, колір сірий.

Відповідно до п. 10 договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, страхова сума становить 132800,00 грн.

Згідно з п. 16 договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, дата закінчення дії договору 13.07.2010 року.

З аналізу договору добровільного страхування наземного транспорту 1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року вбачається, що у зв'язку з його укладенням між сторонами виникли відносини з добровільного страхування, які регулюються нормами параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексів України та Законом України "Про страхування", отже укладений між сторонами договір по своїй правовій природі є договором страхування.

Як вбачається із довідки відділу ДАІ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області №8643562 (а.с. 58-59), 01.07.2010 року о 18:00 по вул. Пастера ЕО 4 у м. Дніпропетровськ, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, що належить ЗД МК ТА МО, місцезнаходження - Чернігівська область, м. Чернігів, Новозаводський район, вул. Попова, 18, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак №АЕ2400СІ, № кузова 917544, під керуванням ОСОБА_1, в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.08.2010 року по справі №3-3510/10, ОСОБА_2 визнано винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на користь держави.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про страхування", страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; а страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п.п. 22.1., 22.2. договору добровільного страхування наземного транспорту 1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, за умовами цього договору страховик бере на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у п. 22.2. цього договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості. До страхових ризиків, зокрема, відносяться «збитки внаслідок ДТП» - будь-яке пошкодження або знищення ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України „Про страхування" передбачено, зокрема, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Аналогічна норма міститься в п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України.

Пунктом 24.1.3. договору добровільного страхування наземного транспорту 1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року визначено, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк згідно розділу 27 Договору.

Відповідно до п.п. 27.2., 27.3. договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, страхове відшкодування виплачується страхувальнику тільки після того, як повністю будуть встановлені причини та розмір збитку. Страхувальник зобов'язаний надати страховику усі необхідні документи, що підтверджують причини та розмір збитку, перелік яких наведено в розділі 26 договору. Ненадання вказаних документів дає страховику право відмовити у виплаті відшкодування як в цілому, так і в частині збитку, не підтвердженій такими документами. Страховик повинен скласти страховий акт протягом десяти робочих днів, починаючи з моменту отримання письмової заяви на виплату страхового відшкодування та інших документів згідно з розділом 26 договору. Вказаний строк може збільшуватися відповідно до п. 27.13. договору.

Згідно з ч. 16 ст. 9 Закону України "Про страхування", страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аналогічна норма міститься в ст. 990 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 27.1. договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, страхове відшкодування виплачується страховиком згідно з договором на підставі письмової заяви страхувальника (його правонаступника, вигодонабувача) і страхового акту, який складається страховиком.

02.07.2010 року ОСОБА_1 (страхувальник) звернувся до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с. 55-56), в якій було зазначено про пошкодження 01.07.2010 року о 18 год. 00 хв. в м. Дніпропетровськ автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак №АЕ2400СІ, № кузова 917544, внаслідок ДТП, що є предметом договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року.

Відповідно до п. 27.11. договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, зокрема, при пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в Кошторисі збитків, за вирахуванням встановленої в розділі 12 договору франшизи по відповідному ризику, але не більше страхової суми. При цьому, розмір збитків визначається з урахуванням наведених нижче і зазначених у розділі 17 договору умов: на базі авторизованої СТО, на базі СТО на вибір страховика.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.07.2010 року на замовлення страховика (позивача) було проведено автотоварознавче дослідження дорожнього транспортного засобу з метою встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак №АЕ2400СІ, № кузова 917544, внаслідок ДТП.

Відповідно до Звіту № 154 про оцінку колісного транспортного засобу, складеного аварійним комісаром, оцінщиком ОСОБА_7 (свідоцтво МФ №4873-ПК від 17.10.2009 року), вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак №АЕ2400СІ, № кузова 917544, в результаті його пошкодження в ДТП, складає 54458,76 грн.

Згідно з ремонтною калькуляцією №2988 від 05.07.2010 року ЧП «Аэлита», вартість ремонту автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак №АЕ2400СІ - 52598,44 грн.

Статтею 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку (ч. 1); страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку (ч. 2), страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч. 16), а франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ч. 18).

Згідно з п. 27.14. договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, зокрема, при визнанні страховиком події «страховим випадком», страхове відшкодування виплачується протягом 10-ти робочих днів з дня складання страхового акту. При пошкодженні ТЗ страхове відшкодування перераховується на СТО (у відповідності з обраним згідно п. 27.11. договору варіантом і зазначеному у розділі 17 договору) для відновлення ТЗ. В окремих випадках (зокрема, при відшкодуванні збитків, пов'язаних з усуненням прихованих пошкоджень та дефектів, виявлених під час ремонту, які були спричинені страховим випадком), за згодою сторін договору виплата страхового відшкодування може бути проведена частинами (в декілька етапів) на умовах вказаних у страховому акті, а саме: перша частина - виходячи з відшкодування збитків, розмір яких встановлено на момент підписання страхового акту, наступна частина - виходячи з встановленого кінцевого розміру збитків, що оформлюється доповненням до страхового акту.

Пунктами 10, 11, 12 договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року визначено, зокрема, що страхова сума становить 132800,00 грн., страховий платіж 9428,80 грн.; франшиза (безумовна, в % від страхової суми): збитки внаслідок ДТП: 664,00 грн. (що складає 0,5% від страхової суми вказаної у розділі 10 договору), збитки внаслідок інших подій - 664,00 грн. (що складає 0,5% від страхової суми вказаної у розділі 10 договору).

25.08.2010 року позивачем було складено страховий акт №1180-а/09дз-ПБ-02 по договору страхування №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року (а.с. 25-26), відповідно до якого дорожньо-транспортна пригода кваліфікована як страховий випадок, в зв'язку з чим, згідно заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування та наданого пакету документів, було вирішено виплатити на рахунок ремонтного підприємства страхове відшкодування у розмірі 49630,00 грн., а саме: 49009,00 грн. та 621,00 грн. додаткової суми страхового відшкодування (відповідно до додатку №1 від 19.11.2010 року до страхового акту №1180-а/09дз-ПБ-02 по договору страхування №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року (а.с. 27-28)).

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, позивачем було перераховано на рахунок ЧП «Аэлита», згідно рахунків на оплату №2572 від 06.08.2010 року та №3417 від 14.10.2010 року (а.с. 37-39), страхове відшкодування у розмірі 49630,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1518 від 26.08.2010 на суму 49009,00 грн. та №2944 від 23.11.2010 року на суму 621,00 грн. (а.с. 40-41), призначення платежу: страхове відшкодування ОСОБА_1 згідно страхового акту №1180-а/09дз-ПБ-02 від 19.11.2010 року, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні 30.06.2015 року.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується здійснення виплати позивачем страхового відшкодування у сумі 49630,00 грн., у зв'язку із настанням страхового випадку на виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" також передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічне за змістом правило щодо переходу до страховика після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки, у межах фактичних витрат викладене в ст. 993 Цивільного кодексу України.

Оскільки, позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 року, у зв'язку із настанням страхового випадку, відповідно до платіжних доручень №1518 від 26.08.2010 та №2944 від 23.11.2010 року, здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 49630,00 грн., до позивача, відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", перейшло право вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

В силу п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування", страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є одним із видів обов'язкового страхування, яке здійснюються в Україні.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

В силу ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

В силу ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль марки КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, належить відкритому акціонерному товариству «Завод металоконструкцій та металооснастки», що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РМЕ № 004752, виданого 22.12.2004 р. (а.с. 113).

Відповідно до п. 1.1 статуту публічного акціонерного товариства «Завод металоконструкцій та металооснастки», який затверджено загальними зборами товариства протокол № 1 від 18.04.2012р. та наказу від 27.04.2012р. № 50, відкрите акціонерне товариство «Завод металоконструкцій та металооснастки» перейменовано в публічне акціонерне товариство «Завод металоконструкцій та металооснастки»

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, а саме відкритого акціонерного товариства «Завод металоконструкцій та металооснастки», правонаступником якого є відповідач, була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон», що підтверджується наданим відповідачем договором № 0002 обов»язкового страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.01.2010 р. та полісом №ВА/7481806 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, копії яких міститься в матеріалах справи.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.04.2013 р. у справі № 910/4937/13 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення 24990 грн., було стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» 24990 грн. страхового відшкодування за полісом обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВА/7481806.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30.12.2014 р. у справі №751/8538/13-ц за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди встановлено, що ПрАТ «СК «Еталон» відшкодовано позивачу матеріальну шкоду в результаті ДТП в порядку регресу відповідно до ліміту зазначеному в страховому полісі №ВА/7481806, а саме 24990 грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30.12.2014 р. у справі №751/8538/13-ц за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, також встановлено, що ОСОБА_2 керував автомобілем КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095 у зв»язку з виконанням трудових обов»язків перед ПАТ «Завод металоконструкцій та металооснастики» .

Це є преюдиційним фактом, і повторному доведенню не підлягає, відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти цього факту не заперечував та надав суду наказ №5 від 10.01.2004 року про закріплення за водієм ОСОБА_2 автомобіля з державним номером 05658 МК з 10.01.2004 р. (а.с. 111).

Оскільки водій ОСОБА_2, який керував автомобілем КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, належний ПАТ «Чернігівський завод металоконструкцій та металооснастки» (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії РМЕ №004752 від 22.12.2004 року) перебував, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди 01.07.2010 року о 18:00 по вул. Пастера ЕО 4 у м. Дніпропетровськ, з ПАТ «Чернігівський завод металоконструкцій та металооснастки» (відповідачем) у трудових відносинах, а тому відповідач, як власник транспортного засобу, відповідно до ч. 1 ст. 1172 та ст. 1194 Цивільного кодексу України, зобов'язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а саме 24640 грн. (49630 грн. (сума сплаченого позивачем страхового відшкодування) - 24990 грн. (сума відшкодована ПрАТ « СК «Еталон» відповідно до ліміту зазначеному в страховому полісі №ВА/7481806 )).

Вказаний висновок підтверджується також постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.06.2014 р.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач правомірно звернувся за стягненням з відповідача 24640 грн. шкоди, завданої його працівником.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 3 с. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 1 ст. 260 Цивільного кодексу України, визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов»язання. (ч. ч. 1 та 6 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Таким чином, право регресної вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, виникло у позивача з моменту виплати страхового відшкодування.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. по справі № 58/168 та п. 4.6 постанови Пленуми Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Оскільки позивач виплатив страхове відшкодування платіжними дорученнями №1518 від 26.08.2010 року на суму 49009,00 грн. та №2944 від 23.11.2010 року на суму 621,00 грн., право регресної вимоги у позивача виникло з 27.08.2010 р. щодо стягнення 49009 грн. та з 24.11.2010 року щодо стягнення 621,00 грн., і відповідно із зазначених дат почався і перебіг позовної давності, в силу ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, та сплив трьохрічний строк позовної давності щодо стягнення 49009,00 грн. - 26.08.2013 р. та щодо стягнення 621 грн. - 23.11.2013 р.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду за захистом порушених прав 23.04.2015 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті про направлення позовних матеріалів до суду, суд доходить висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо стягнення 24640,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Клопотання позивача про поновлення строків позовної давності з огляду на те, що позивач дізнався, що ОСОБА_2 працював у ПАТ «Завод металоконструкцій та металооснастики» лише з прийняттям рішення Новозаводським районним судом м. Чернігова від 30.12.2014 року у справі 751/8538/13-ц відхилено судом з наступних підстав:

Частиною 5 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що якщо суд визнає поважними причини позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуми Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», зокрема, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Посилання відповідача на те, що він лише 30.12.2014 року при розгляді справи №751/8538/13-ц дізнався про те, що відповідач є власником транспортного засобу КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, є безпідставні і судом до уваги не приймається, оскільки у довідці №8643562 про дорожньо-транспортну пригоду (копія якої міститься в матеріалах справи а.с. 58-59) зазначено, що транспортний засіб КІФА СЕФІЯ, номерний знак 05658МК, № кузова 305095, належить заводу металоконструкцій та металоосноастики, який знаходиться у Чернігівській області, м. Чернігів, Новозаводський район, вул. Попова, 18, цивільно - правова відповідальність власника наземних транспортних засобів застрахована на підставі полісу №ВА/7481806, виданого страховою компанією «Еталон». Вказана довідка була у наявності у позивача при складанні 25.08.2010 р. страхового акту №1180-а/09дз-ПБ-02 до договору страхування №1180-а/09дз-ПБ від 13.07.2009 р., про що зазначено в підпункті е.п.10 вказаного акту.

Судом встановлено, що саме відкритим акціонерним товариством «Завод металоконструкцій та металооснастки», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір №0002 обов»язкового страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.01.2010 р. з ПрАТ «СК «Еталон», та відповідно отримано поліс №ВА/7481806 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також про те, що ОСОБА_2, працює водієм у відповідача зазначено в постанові Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.12.2014 року по справі №751/8538/13-ц.

Посилання позивача на вищевказані обставини, як поважні причини для поновлення пропущеного строку, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до чинного законодавства, поважними визнаються лише ті обставини, які є об"єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов"язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій.

Інших доказів, які підтверджують поважність пропуску строку позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, позивач суду не надав.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності поважних причин для відновлення строку позовної давності.

У відповідності до ч. 4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач скористався своїм правом, передбаченим ч. 3 с. 267 Цивільного кодексу України, та подав заяву про застосування позовної давності, і судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом за захистом порушеного права, а тому позовні вимоги позивача щодо стягнення 24640,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу задоволенню не підлягають у зв"язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 205, 256, 257, 260, 261, 267, 979, 980, 981, 983, 989, 990, 993, 1172, 1191, 1194 Цивільного кодексу України; ст. ст. 173, 174, 175, 354 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 6, 7, 8, 9, 16, 20, 25, 27 Закону України „Про страхування"; ст.ст. 3, 5, 6, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"; ст.ст. 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України; ст. 4 Закону України „Про судовий збір", господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення підписано 02.07.2015 р.

Суддя Л.М. Лавриненко

.