ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015 року Справа № 904/1277/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чимбар Л.В. (доповідач),

суддів: Антонік С.Г., Чоха Л.В.

при секретарі Мудрак О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №б/н від 03.02.15(був присутнім у судовому засіданні 08.06.15р.)

представник відповідача не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Криворізькій завод гірничого обладнання", на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2015р. у справі №904/1277/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СТАНКО ГРУП", м.Ясинувата, Донецька область

до приватного акціонерного товариства "Криворізькій завод гірничого обладнання", м. Кривий Ріг

про стягнення 119 610,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2015р. у справі № 904/1277/15 (суддя Ніколенко М.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Криворізькій завод гірничого обладнання" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СТАНКО ГРУП" заборгованість в розмірі 84400,00 грн., 3806,98 грн. -3% річних, 23803,11 грн. - інфляційних втрат.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати в частині стягнення основної заборгованості в сумі 84400,00грн., 3% річних в сумі 3806,98грн., інфляційних в сумі 23803,11грн. та 2240,19грн. судового збору.

Посилається на те, що позивач не надав відповідачу всі документи, передбачені договором, що позбавляє його правових підстав вимагати від відповідача оплати за поставлений товар та відповідно нараховувати штрафні санкції.

Також скаржник посилається на те, що судом не було прийнято до уваги наявність третейської угоди в договорі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 24.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

У судове засідання, призначене для розгляду апеляційної скарги, представник відповідачіа не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи те, що коло представників у судовому засіданні не обмежено та те, що залучені до справи докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, якого належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, Між постачальником (позивач) та покупцем (відповідач) укладений договір на придбання сировинних, паливно- енергетичних або матеріально- технічних ресурсів № 118 від 19.06.13 (договір).

Позивач здійснив поставку продукції відповідачу на загальну суму 104400,00грн., що підтверджується видатковою накладною (а.с.16).

Позивач за отриманий по видатковій накладній товар розрахувався частково, внаслідок чого в нього виникла заборгованість в сумі 84400,00грн., що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Окрім основного боргу, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 23803,11грн., 3% річних в сумі 3806,98грн. та 7600грн. пені.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ч. 2 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10)

Станом на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення факт наявності боргу за договором у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 84400,00 грн. судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав розрахунок 3% річних за загальний період прострочення у сумі 3806,98грн.

Господарським судом при винесені рішення зазначено, що кількість днів прострочення складає 295 дні, тоді як в розрахунку позивача кількість днів прострочення складає 265 дні, але оскільки відсутні підстави, зазначені у пункті два статті 83 ГПК України, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в межах заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних в розмірі 3806,98грн.

На підставі приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 23803,11грн.

Колегія суддів вважає, що вказаний розмір інфляційних втрат правомірно задоволено господарським судом. Хоча він і містить невірну інформацію щодо індексу інфляції, та сума інфляційних втрат за спірний період становить 31515,05грн., господарським судом обґрунтовано задоволено позов в межах заявлених вимог.

Згідно ч.2 ст.343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За загальним правилом, підставою для настання відповідальності за порушення грошового зобов'язання є відповідні умови договору. Відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) перешкоджає застосуванню відповідальності у вигляді пені, за виключенням випадків коли підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що позивач неправомірно застосував до спірних відносин положення договору поставки, правильно визначивши, що з наданих позивачем документів та матеріалів неможливо достовірно встановити взаємну пов'язаність даного Договору та видаткової накладної., а тому вважає рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення пені законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що позивач не надав відповідачу всі документи, передбачені договором, що позбавляє його правових підстав вимагати від відповідача оплати за поставлений товар та відповідно нараховувати штрафні санкції, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, по-перше, відповідач не використав положення ст.. 666 ЦК України, а по-друге відповідачем було підписано видаткову накладну № РН-0006 від 20.06.2013р., товар прийнято, що є підставо виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Також необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було прийнято до уваги наявність третейської угоди в договорі, виходячи з наступного.

Як вже було неодноразово вказано, у господарського суду не було підстав керуватись умовами договору. Більш того в договорі передбачено, що спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10000доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобовязань, вирішуються в господарських судах України (п.9.2. договору). Станом на 20.06.2013р. (дата підписання видаткової накладної) офіційний курс, встановлений НБУ, складав 799,300грн. за 100 доларів США, тобто 10000 доларів США складали суму 79930,00грн., а сума грошових зобовязань відповідача за поставлений товар складала 104400,00грн.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті.

Таким чином, рішення господарського суду Дніпропетровської області відповідає чинним нормам матеріального та процесуального законодавства, встановленим фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105, ч. 2 ст.121 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Криворізькій завод гірничого обладнання" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2015р. у справі №904/1277/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий Л.О. Чимбар

Суддя С.Г. Антонік

Суддя Л.В. Чоха

Постанова виготовлена в повному обсязі 30.06.2015 року.