ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" червня 2015 р.Справа № 916/815/15-г

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідачів: 1) Ізмаїльської торгово-виробничої спілки "Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсними договору

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя - Цісельський О.В.

Судді: Никифорчук М.І.

Щавинська Ю.М.

За участю представників:

від позивача: не з'явився.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

Суть спору:Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1), звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідачів - Ізмаїльської торгово-виробничої спілки "Сервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (ТВС "Сервіс" ТОВ) та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ФОП ОСОБА_2), в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди нежитлового приміщення від 12.01.2015р., укладений між ТВС "Сервіс" ТОВ та ФОП ОСОБА_2.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.02.15р. позовну заяву (вх. "№ 855/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 916/815/15-г та її розгляд призначено в засіданні суду.

16.03.2015р. від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 2-1385/15) про зупинення провадження у справі до вирішення господарським судом Одеської області, пов'язаної справи № 916/5063/14, яка судом була розглянута та в її задоволені було відмовлено.

23.04.2015р. від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 2-2238/15) про відкладення розгляду справи та про продовження терміну розгляду справи, яке судом було розглянуто та у продовжені терміну розгляду справи було відмовлено у зв'язку із необґрунтованістю цього клопотання.

Проте, у зв'язку із внутрішнім переконанням суду щодо складності зазначеної справи, ухвалою суду від 23.04.2015р. справу № 916/815/15-г було призначено до колегіального розгляду.

Розпорядженням керівника апарату суду за № 444 від 24.04.2015р. відповідно до п.2.3.12. положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено автоматичний розподіл справи № 916/815/15-г для визначення складу колегії суду.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями було визначено склад колегії суддів для розгляду справи № 916/815/15-г: головуючий суддя Цісельський О.В., судді - Никифорчук М.І., Щавинська Ю.М.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.04.15р. справу № 916/815/15-г було прийнято до свого провадження колегією суддів ГСОО та її розгляд призначено в засіданні суду.

22.06.20105р. від представника позивача на адресу суду була надана заява (вх. № 15892/15) про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю представника позивача бути присутнім у судовому засіданні з підстав його участі у розгляді іншої справи, яка розглядається господарським судом Одеської області в той саме час. Враховуючи те, що термін розгляду справи спливає 23.06.2015р., а від представників сторін заяв щодо продовження терміну розгляду справи на адресу суду не надходило, судом у задоволенні заяви представника позивача було відмовлено.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 23.06.2015р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить надана суду заява (вх. № 15892/15) про відкладення розгляду справи та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне в матеріалах справи

Представники відповідачів в судове засідання, призначене на 23.06.2015р. не з'явилися, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне в матеріалах справи та протокол судового засідання від 18.05.2015р.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив:

З початку 2000 р. ФОП ОСОБА_1 та ТВС "Сервіс" ТОВ знаходяться в договірних стосунках з приводу оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Як вказує позивач, останнім письмовим договором, який регулює правовідносини сторін щодо оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є договір оренди нерухомого майна з наступним викупом від 20.11.2013 року, який засвідчує той факт, що орендоване приміщення було поліпшено за власний рахунок позивача, а також встановлює обов'язок відповідача підготувати пакет документів для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об'єкта оренди (п. 3.2. та п.10.5 договору), у зв'язку з чим строк оренди пролонгується у разі не підписання договору купівлі-продажу (п. 3.3., п. 7.1. і п.10.6. договору).

На початку листопада 2014 року позивачу стало відомо, що відповідач намагається передати в оренду або продати на користь третіх осіб нерухоме майно, яке довгими роками утримувалось та поліпшувалось позивачем.

У зв'язку з цим позивач направив на адресу відповідача1 письмову вимогу про підписання нового договору оренди (у разі, якщо відповідач не підготував об'єкт оренди до продажу згідно умов п. 3.2., 10.6. договору), яку відповідач отримав 12.11.2014 року.

Як зазначає позивач, станом на грудень 2014р. новий договір оренди між позивачем та відповідачем 1 підписаний не був.

У зв'язку із вищевикладеним, позивач звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до відповідача 1, в якому просив суд визнати договір оренди нерухомого майна від 20.11.2013 року продовженим до 20.01.2016р. та просив визнати за ним право користування нежилими приміщеннями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

19.12.2014р. ухвалою господарського суду Одеської області від за позовом ФОП ОСОБА_1 було порушено провадження у справі № 916/5063/14.

Як зазначає позивач, що в лютому 2014р. йому стало відоме про укладання між відповідачами оспорюваного договору оренди.

Проте, як встановлено судом, 12.01.2015р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач 1 зобов'язався передати відповідачу 2 в строкове платне користування нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1, площею 170 м2, а відповідач 2 зобов'язувався прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно відповідачу 1 в належному стані (п.1.1. договору).

Як зазначає позивач, укладанням оспорюваного договору, відповідачами вчиняються дії щодо позбавлення позивача права користування нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладення оспорюваного договору оренди, що на його думку порушує охоронювані законом його права та інтереси як користувача спірним приміщенням, що й зумовило звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Одеської області.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей..

Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею ст. 627 Цивільного кодексу України визначено один із загальних принципів цивільно-правових відносин, а саме свобода договору, яка наділяє осіб правом вільно вирішувати питання про укладення договору, про вибір контрагентів, про визначення умов договору.

Статтею 67 Господарського кодексу України, встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Також в силу ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частина 1 ст. 761 ЦК України визначає, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Як зазначає у позові позивач, на момент укладання оспорюваного договору майнові права на об'єкт оренди належали Позивачу.

Проте, як встановлено судом, на час укладання відповідачами оспорюваного договору, договір оренди на який посилається Позивач в якості обґрунтування наявності в нього майнових прав на об'єкт оренди був вже припинений, а господарським судом Одеської області розглядався позов Позивача щодо продовженим договору оренди нерухомого майна та визнання права користування нежилими приміщеннями.

З огляду на приписи частини першої статті 33 ГПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, перш за все Позивач повинен довести належність йому відповідним майнових прав на об'єкт оренди , у зв'язку з чим суд зазначає таке.

Статтею 35 ГПК України передбачені підстави звільнення від доказування. Так, частиною 3 даної статті встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлена у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, так як преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти.

Як вбачається із матеріалів справи та комп'ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" господарським судом Одеської області розглядалась справа № 916/5063/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ізмаїльської торгово-виробничої спілки "Сервіс" у виді товариства з обмеженою відповідальністю, Ізмаїльської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна та визнання права користування нежилими приміщеннями, внаслідок розгляду якої (справи) 18.05.2015 р. названим судом прийнято рішення, яке 04.06.2015р. набрало законної сили та відповідно до якого у задоволенні позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Ізмаїльської торгово-виробничої спілки "Сервіс" у виді товариства з обмеженою відповідальністю, Ізмаїльської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна та визнання права користування нежилими приміщеннями було відмовлено, окрім того було визнано недійсним договір оренди нерухомого майна з наступним викупом, укладений 20.11.2013 р. між Ізмаїльською торгово-виробничою спілкою "Сервіс у виді товариства з обмеженою відповідальністю та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1. Копія зазначеного рішення, роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень і наявна в матеріалах даної справи.

Так, при розгляді вищевказаної справи господарським судом Одеської області встановлено, наступне: Позивач в якості підтвердження виконання сторонами умов договору посилається на щомісячну сплату орендної плати з серпня 2008 року по цей час, про що надано копії платіжних доручень та виписок з банківських рахунків.

Однак, у наданих копіях квитанцій за 2013-2014 рік в графі призначення платежу вказані інші договори, ніж спірний. Зокрема, в квитанції № к4/G/18 від 16.12.2013 р. на суму 1300,00 грн. вказаний договір № 2 від 09.05.2010 р., в квитанції № к4/Е/43 від 14.01.2014 р. на суму 1300.00 грн. вказаний договір № 1 від 09.05.2013 р., в квитанції № к4/D/53 від 13.02.2014 р. на суму 1400.00 грн. вказаний договір № 2 від 19.05.2013 р., в квитанції № к4/І/35 від 18.03.2014 р. на суму 1400.00 грн. вказаний договір № 2 від 09.05.2010 р., в квитанції № К4/В/11 від 11.09.2014 р. на суму 1400.00 вказаний договір № 2 від 09.12.2013 р., в квитанції № 75 від 09.10.2014 р. на суму 1400 грн. вказаний договір № 2 від 09.12.2013 р., в квитанції № 263 від 11.11.2014 р. на суму 1400.00 грн. вказаний договір № 2 від 09.12.2013 р. Тобто у наданих семи копіях платіжних доручень (які за часом співпадають з дією спірного договору) в графі призначенні платежу вказані чотири різні договори, а спірний договір № б/н від 20.11.2013 р. взагалі не вказаний. Крім того, платником у деяких квитанціях визначено ФОП ОСОБА_2, а не позивача.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази передачі Ізмаїльською торгово-виробничою спілкою "Сервіс" у виді ТОВ позивачу спірного приміщення на виконання спірного договору.

Той факт, що позивач на протязі 2009-2010 рр. перебував у договірних відносинах з ТВС "Сервіс" з приводу оренди спірного приміщення згідно договорів від 15.10.2009 р. і від 01.12.2010 р., не свідчить про наміри та погодження ТВС "Сервіс" спірного договору від 20.11.2013 р.

Не може бути підтвердженням набуття позивачем права оренди спірного приміщення й надані третьою особо договори суборенди від 25.09.2013 р. і від 25.10.2013 р., укладені між ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2, оскільки у вказаних договорах, які були вчинені до укладення спірного договору оренди (20.11.2013 р.), підставою перебування у користуванні позивача спірного приміщення зазначені зовсім інші договори оренди № 1 від 25.09.2013 р. та від 11.2013 р.

До того ж відповідачем - Ізмаїльською торгово-виробничою спілкою "Сервіс" у виді ТОВ направлявся ФОП ОСОБА_2 лист-вимога від 28.01.2014 р. про звільнення приміщення і припинення перерахування орендних платежів, в якому відповідач вказує про невизнання ним договору оренди від 20.11.2013 р. з ФОП ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Як зазначено в п. 4.3. Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" - статтею 285 ГК України, статтею 777 ЦК України, частиною третьою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" наявність у орендаря передбаченого переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов'язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов'язкового укладення відповідного договору оренди згідно із законом за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах.

Отже, вирішуючи такі спори, господарські суди мають з'ясовувати наявність у орендаря переважного права на укладення договору оренди на новий строк з урахуванням наявності чи відсутності обставин, з якими закон пов'язує виникнення такого права, а також вчинення кожним з учасників спірних правовідносин певних дій на виконання вимог закону. При цьому судам слід також з'ясовувати, чи належним чином орендар виконував зобов'язання за договором.

Судом також мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду справи Позивачем не було надано належних та припустимих доказів, правового обґрунтування, які б могли стати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору від 15.01.2015р., укладеного між Ізмаїльською торгово-виробничою спілкою "Сервіс" у виді ТОВ та ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 не відповідають чинному законодавству, спростовуються наявними матеріалами справи, необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.85 ГПК України.

Повний тест рішення складено 30 червня 2015 р.

Головуючий суддя О.В. Цісельський

Суддя М.І. Никифорчук

Суддя Ю.М. Щавинська