ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Справа № 915/963/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт", вул. Заводська, 23/14, м. Миколаїв, 54020

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 54046

про стягнення заборгованості за Договором оренди № 9-А від 25.06.2014 року у загальній сумі 7 118, 56 грн., в тому числі 5 829, 15 грн. - основного боргу; 868, 82 грн. - пені; 420, 59 грн. - штрафу.

за участю представників сторін:

від позивача: Плакушко Ольга Сергіївна, довіреність № 09/15 від 14.10.2014 року;

від відповідача: представник не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором оренди № 9-А від 25.06.2014 року у загальній сумі 7 118, 56 грн., в тому числі: 5 829, 15 грн. - основного боргу; 868, 82 грн. - пені; 420, 59 грн. - штрафу.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 11.06.2015 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 01.07.2015 року.

В судовому засіданні 01.07.2015 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

Між Державним підприємством "Миколаївський морський торговельний порт" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено Договір оренди № 9-А індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 25.06.2014 року, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування групу об'єктів окремого індивідуально визначеного державного рухомого майна в кількості 155 одиниць згідно переліку (додаток №1 до Договору). Відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату, встановлену договором.

Відповідач належним чином не виконував умови договору оренди, у зв'язку з чим утворилась заборгованість з орендної плати у розмірі 5 829, 15 грн. за період з грудня 2014 року по березень 2015 року.

В зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за договором позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 868, 82 грн. та штраф у розмірі 420, 59 грн.

Із посиланням на вищевикладене та приписи ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України та на умови договору представник позивача просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом та в судове засідання повноважного представника не направив, письмового відзиву по суті спору не подав.

Ухвала про порушення провадження у справі від 11.06.2015 року, направлена на адресу відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 54046, повернута до суду поштовою установою із відміткою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" (арк. справи 57-58).

Судом також встановлено, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцем проживання відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є АДРЕСА_1, 54046 (арк. справи 51).

Таким чином, документи направлялись на правильну адресу відповідача.

Явка повноважних представників сторін не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року з останніми змінами від 10.07.14 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином відповідача про дату, час та місце судового засідання.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 3.9.2 вищевказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності відповідача та/або його повноважного представника.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між Державним підприємством "Миколаївський морський торговельний порт" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено Договір оренди № 9-А індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, від 25.06.2014 року (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування групу об'єктів окремого індивідуально визначеного державного рухомого майна в кількості 155 одиниць (далі - майно), згідно переліку (Додаток № 1, що є невід'ємною частиною Договору), що знаходиться на балансі орендодавця, і вартість якого визначена відповідно до Висновку про вартість майна, виконаного ТзОВ "Миколаївська оціночна компанія" станом на 30.04.2014 року і становить 115 008 грн. без урахування ПДВ (арк. 12-14).

Відповідно до п. 11.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом п'яти років, а в частині розрахунків договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічного змісту норма закріплена в ст. 283 ГК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою використання його за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання сторонами цього Договору, але не раніше дати підписання сторонами акту приймання-передачі Майна.

Відповідно до п. 2.2 Договору передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Майно залишається у господарському віданні орендодавця, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до п. 7.1 Договору орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором по Акту приймання-передачі майна протягом п'яти робочих днів після підписання Договору.

Відповідно до п. 11.5 Договору чинність цього договору припиняється внаслідок достроково - за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду.

Відповідно до п. 11.7 Договору у разі припинення дії цього договору, майно повертається орендарем орендодавцю в 5-ти денний термін. Орендар повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому цим договором при передачі майна орендарю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов'язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

Судом встановлено наступне.

На виконання умов договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв індивідуально визначене державне рухоме майно - обладнання згідно переліку зазначеному в Додатку № 1 до договору (арк. справи 15), про що між сторонами було підписано та скріплено печатками Акт прийому-передачі від 25.06.2014 року (арк. справи 16).

В подальшому 31.03.2015 року між ДП "Миколаївський морський торговельний порт" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, сторони домовилися Договір від 25.06.2014 року № 9-А вважати розірваним з моменту підписання цієї Додаткової угоди обома сторонами, а в частині розрахунків договір діє до повного їх завершення (арк. справи 20).

На виконання умов Додаткової угоди № 1 до договору орендар передав (повернув), а орендодавець прийняв із орендного користування рухоме майно - обладнання згідно переліку зазначеному в Додатку № 1 до договору, про що між сторонами було підписано та скріплено печатками Акт прийому-передачі від 31.03.2015 року (арк. справи 18-19).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до п. 3.10 Договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Відповідно до п. 11.2 Договору умови цього Договору зберігають силу протягом всього терміну дії цього Договору. У тому числі у випадках коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище Орендаря а в частині зобов'язань Орендаря щодо сплати орендної плати - до повного виконання ним зобов'язань.

Предметом спору є вимога про стягнення заборгованості з орендних платежів, а також нарахованих штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань з оплати орендних платежів.

Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору орендна плата визначена на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу", затвердженої Постановою КМУ від 04.10.95 р. № 786 із змінами та доповненнями (далі - Методика), за ставкою 10 % (десять відсотків) від вартості Майна, зазначеної в п. 1.1 цього договору і становить згідно з розрахунком (Додаток № 2, який є невід'ємною частиною договору) без ПДВ за базовий місяць розрахунку (квітень 2014 року) 958, 40 грн. (дев'ятсот п'ятдесят вісім грн. 40 коп.).

Відповідно до п. 3.2 Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.3 Договору розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції від базового до першого місяця оренди включно. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітній місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно до п. 3.4 Договору у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Відповідно до п. 3.6 Договору орендна плата перераховується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця до 15-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, але на раніше оголошення індексу інфляції за звітній місяць.

Відповідно до п. 5.3 Договору орендар зобов'язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату відповідно до рахунків, наданих орендодавцем. На вимогу орендодавця проводити звіряння розрахунків по орендних платежах і оформлювати відповідні акти звіряння.

Судом встановлено наступне.

За період користування орендованим майном з грудня 2014 року по березень 2015 року відповідачу нараховано орендну плату на загальну суму 5 829, 15 грн.

На виконання умов договору оренди позивач ДП "Миколаївський морський торговельний порт" виставив відповідачу рахунки на оплату орендних платежів, а саме: рахунок № 23618260 від 31.12.2014 року; рахунок № 01828260 від 31.01.2015 року; рахунок № 03268260 від 28.02.2015 року; рахунок № 05728260 від 31.03.2015 року (арк. 21-24).

Факт направлення вищевказаних рахунків підтверджується наявними в матеріалах справи копіями з журналу реєстрації рахунків (арк. 29-30, 61-62). Крім того, позивачем повторно разом із претензією за вих. № 40-10/34 від 21.05.2015 року направлялись на адресу відповідача рахунки (арк. 31-32).

Судом також взято до уваги, що позивачем направлялись на адресу відповідача для підписання акти наданих послуг (виконаних робіт), які, однак, відповідачем не підписані (арк. 25-28). Судом встановлено, що обов'язок відповідача зі сплати орендних платежів до 15 числа місяця, наступного за звітним (п. 3.6 Договору), не залежить від факту складання та підписання сторонами вищевказаних актів, оскільки умовами договору оренди не передбачено обов'язків ані орендодавця, ані орендаря на складання таких актів.

Судом також враховано, що позивачем неодноразово направлялись на адресу відповідача претензії від 21.05.2015 року, від 08.05.2015 року, від 03.03.2015 року, від 25.02.2015 року з вимогами сплатити заборгованість (арк. 31-50), які залишились без відповіді. Доказів направлення відповідачем відповіді на претензії суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів сплати вказаної заборгованості, строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості з орендної плати за період з грудня 2014 року по березень 2015 року в сумі 5 829, 15 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 868,82 грн. - пені та 420, 59 грн. - штрафу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 5002-2/5109-2010 від 07.11.11 року).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 3.7 Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати до повного погашення заборгованості.

Відповідно до п. 9.3 Договору орендар несе відповідальність за прострочення оплати орендної плати (п. 3.6, п. 3.9, п. 5.3 Договору) та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 9.4 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж два місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Позивачем здійснено нарахування пені за прострочення платежів з орендної плати за період з 16.01.2015 року по 08.06.2015 року в сумі 868, 82 грн. Судом встановлено, що нарахування здійснено позивачем, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу (простроченої орендної плати в кожному місяці) за кожний день прострочення. Період нарахування визначено позивачем правильно відповідно до умов договору. Перевіривши розрахунок розміру пені за допомогою бази "Законодавство" судом встановлено, що розмір пені за вищевказаний період становить 868, 84 грн. Детальний розрахунок розміру пені, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 53). Враховуючи вищевикладене, суд, не виходячи за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони (п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України), дійшов висновку про обґрунтованість, підставність та задоволення вимоги про стягнення пені в сумі 868, 82 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, то судом враховано, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (постанова Верховного Суду України від 27.04.12 року про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 13.12.11 року у справі № 06/5026/1052/2011).

Відповідальність за порушення строків виконання зобов'язання у формі пені та штрафу прямо передбачена ст. 231 ГК України.

Позивачем заявлено до стягнення штраф в розмірі 420, 59 грн. (10 % від суми боргу), оскільки відповідачем порушено виконання зобов'язання, зокрема, відповідачем не проведено оплату з орендних платежів, строк заборгованості становить загалом не менш, ніж два місяці.

Судом встановлено, що позивачем нараховано штраф за порушення зобов'язання в частині сплати орендної плати за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року включно.

1 349, 48 грн. + 1 391, 32 грн. + 1 465, 06 грн. = 4 205, 86 грн.

4 205, 86 грн. Х 10 % = 420, 59 грн.

Судом перевірено та встановлено, що розрахунок штрафу в сумі 420, 59 грн. здійснено позивачем арифметично правильно та з урахуванням умов договору та положень норм чинного законодавства. Отже, вимога про стягнення штрафу в сумі 420, 59 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір в сумі 1 827, 00 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

задовольнити позов.

Стягнути з відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 54046 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь позивача Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт", вул. Заводська, 23/14, м. Миколаїв, 54020 ():

- 5 829, 15 грн. (п'ять тисяч вісімсот двадцять дев'ять грн. 15 коп.) - основного боргу;

- 868, 82 грн. (вісімсот шістдесят вісім грн. 82 коп.) - пені;

- 420, 59 грн. (чотириста двадцять грн. 59 коп.) - штрафу;

- 1 827, 00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 01.07.2015 року

Суддя Е.М. Олейняш