РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015Справа № 910/11432/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна С»

до 1. Відокремленого підрозділу «Дирекція з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві»

2. Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

про стягнення грошових коштів

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Коломієць В.С. за довіреністю № 631/К від 10.04.2015 р;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Гиря Н.Ф. за довіреністю № 1243-НЮ від 12.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Седна С» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Відокремленого підрозділу «Дирекція з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві» (далі - відповідач-1) та Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - відповідач-2) про стягнення солідарно з відповідачів 132 346, 18 грн., з яких 95 541, 69 грн. основного боргу, 3 078, 27 грн. 3 % річних, 33 726, 22 грн. інфляційних втрат. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідачів судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного з відповідачем-1 Договору він виконав будівельні роботи, за які останній в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач-1 є відокремленим підрозділом відповідача-2, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з даним позовом, вимагаючи стягнути відповідний борг солідарно.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.05.2015 р. порушено провадження у справі № 910/11432/15 та призначено її до розгляд до на 26.05.2015 р.

25.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли додаткові документи та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він звертає увагу на те, що позивач безпідставно просить стягнути борг солідарно з відповідачів. При цьому, він зауважує, що розрахунки 3 % річних та інфляційні втрати нараховані невірно. Крім того, відповідач-2 стверджує, що строк остаточного розрахунку з позивачем ще не настав, оскільки п. 2.6. Договору передбачає, що остаточний розрахунок за виконані роботи за цим Договором здійснюється на підставі документів, наведених у п. 2.5. після надання підрядником генпідряднику документації на виконані роботи відповідно до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (Постанова КМУ від 13.04.2011 № 461), проте як таких документів не надано.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.05.2015 р. розгляд справи було відкладено на 16.06.2015 р.

10.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли додаткові документи у справі.

12.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Представник відповідача-1 в судове засідання 16.06.2015 р. не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Так, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 16.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2013 р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (генпідрядник) в особі начальника Дирекції з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві Сухорського В.О., що діяв на підставі довіреності № 4346-НЮ від 30.09.2013 р., та Товариством з обмеженою відповідальністю «Седна С» (підрядник) в особі генерального директора Коломійця С.С., було укладено Договір № ПЗ/ДН-6-1333 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого генпідрядник доручив, а підрядник зобов'язався на свій ризик виконати власними силами і засобами відповідно до умов цього Договору будівельно-монтажні роботи по виносу та перевлаштуванню ліній зв'язку Укрзалізниці та перевлаштуванню перетинів через залізницю кабельних ліній зв'язку інших операторів на дільниці ст. ім. Г. Кірпи-ПК-194 (підготовчий період) по об'єкту: «Організація залізничного пасажирського сполучення м. Київ - міжнародний аеропорт «Бориспіль», де замовником виступає Державне підприємство «Дирекція з будівництва та управління національного проекту «Повітряний експрес» та інших інфраструктурних об'єктів Київського регіону», згідно з проектно-кошторисною документацією, узгодженим сторонами Графіком виконання робіт, а генпідрядник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи в порядку і на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору було визначено, що вартість (договірна ціна) є динамічною та приблизно складає = 6 298 122, 19 грн.

Згідно з п. 2.4. Договору було визначено, що підрядник щомісяця подає на розгляд акт виконаних робіт (форма КБ-2В) у відповідності з ДБН Д.1.1-1-2000, узгоджений представником технагляду замовника і довідку про вартість виконаних робіт та витрати (форма КБ-3) не пізніше 23 числа поточного місяця, а генпідрядник протягом п'яти робочих днів перевіряє реальність акту і підписує його в частині фактично виконаних обсягів робіт, або надає вмотивовану відмову.

Пунктом 2.5. Договору було визначено, що оплата вартості фактично виконаних робіт, при умові розрахунку замовника з генпідрядником, проводиться генпідрядником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підрядника у строк 16 банківських днів з дня підписання сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2В) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3), які підтверджують виконання підрядником усіх робіт згідно затвердженого замовником кошторису, або іншим чином згідно з письмовою домовленістю між сторонами.

Згідно з п. 2.6. Договору було передбачено, що остаточний розрахунок за виконані роботи за цим Договором здійснюється на підставі документів, наведених у п. 2.5. після надання підрядником генпідряднику документації на виконані роботи відповідно до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (Постанова КМУ від 13.04.2011 № 461).

При цьому, пунктом 2.10. Договору було визначено, що підрядник компенсує генпідряднику послуги генпідряду у розмірі 2 % від вартості виконаних робіт в договірній ціні.

Відповідно до п. 12.3. Договору термін його дії до 31.01.2014 р., а в частині розрахунку - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов Договору позивачем виконані будівельні роботи на суму 4 105 921, 46 грн., що підтверджується Довідками про вартість виконаних будівельних робіт КБ-3 та Актами приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в, долученими до матеріалів справи.

Відповідач-2, у свою чергу, виконані позивачем роботи оплатив частково, у зв'язку з чим, з урахуванням підписаного між сторонами Протоколу № 1 від 30.04.2014 р. про залік взаємних вимог на суму 22 349, 41 грн., за ним утворився борг в сумі 95 541, 69 грн.

Щодо вказаної заборгованості сторонами було підписано Акт звірки взаємних розрахунків від 31.12.2014 р.

З огляду на те, що відповідачі в повному обсязі так і не розрахувались за виконані позивачем роботи, останній вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, на переконання суду, позивач помилково визначив у якості відповідача-1 - Відокремлений підрозділ «Дирекція з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві», оскільки зі змісту Договору вбачається, що він не є його стороною, а його директор лише діяв від імені Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на підставі відповідної довіреності.

До того ж, досліджуючи питання наявності у відповідача-1 статусу юридичної особи, суд встановив, що такого він не має, у зв'язку з чим він незалежно від наявності цивільно-правових відносин з позивачем, не може виступати стороною у господарському процесі, а відповідно провадження в частині вимог до нього слід припинити.

Так, відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином, набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин між сторонами та відповідно кореспондуючого обов'язку відповідача здійснити певні дії на користь позивача або утриматись від їх вчинення задля захисту та реалізації прав і законних інтересів позивача, а лише з фактом пред'явлення позову до особи.

Водночас, належним відповідачем у справі може бути лише особа, яка має зобов'язання перед позивачем за обставинами, які є предметом позову. В інших випадках задоволення позову унеможливлюється, оскільки у такого відповідача відсутні будь-які зобов'язання перед позивачем щодо припинення порушення його прав та законних інтересів, оскільки не він є особою, що має відповідати за спірними правовідносинами.

Так, у випадку, коли суд встановить, що позов подано не до тієї особи, яка має відповідати перед позивачем у матеріально-правовому правовідношенні, він за згодою позивача заміняє неналежного відповідача на належного, або ж відмовляє в позові у зв'язку з відсутністю правових підстав.

При цьому, якщо відповідний суб'єкт взагалі не може виступати стороною господарського процесу, суд має припинити провадження у справі.

Таким чином, суд на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України вирішив провадження в частині розгляду позовних вимог до Відокремленого підрозділу «Дирекція з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві» припинити, а в частині вимог до відповідача-2 розглянути спір по суті.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Згідно з ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як зазначалося вище, сторони визначили, що оплата вартості фактично виконаних робіт, при умові розрахунку замовника з генпідрядником, продавиться генпідрядником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підрядника у строк 16 банківських днів з дня підписання сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2В) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3), які підтверджують виконання підрядником усіх робіт згідно затвердженого замовником кошторису, або іншим чином згідно з письмовою домовленістю між сторонами.

Згідно з п. 2.6. Договору було також передбачено, що остаточний розрахунок за виконані роботи за цим Договором здійснюється на підставі документів, наведених у п. 2.5. після надання підрядником генпідряднику документації на виконані роботи відповідно до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (Постанова КМУ від 13.04.2011 № 461).

Разом з тим, за результатами дослідження Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 як в редакції на момент укладення спірного Договору, так і на момент розгляду справи в суді, - не вбачається, які ж саме документи на виконання п. 2.6. Договору мав подати позивач відповідачу-2 й останнім відповідних вимог не конкретизовано, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що строк виконання спірного зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт настав саме через 16 банківських днів з дня підписання сторонами спірних актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2В) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач-2 прийняв виконані позивачем роботи, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві їх вартості, відповідний борг, який існує станом на момент розгляду справи, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 3 078, 27 грн. 3 % річних, 33 726, 22 грн. інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наданий розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд вважає його помилковим в силу невірного визначення початку прострочення зобов'язання та арифметичних помилок.

Згідно з вірним розрахунком 3 % річних мають складати 3 023,31 грн. (за період з 25.02.2014 по 16.03.2015 = (95 541,69 * 3% / 365 * 310) + (95 541,69 * 3% / 365 * 75); інфляційні втрати 46 815,43 грн. (95 541,69 * 1,490 - 95 541,69).

Оскільки позивачем не заявлялось клопотання про вихід за межі позовних вимог, суд задовольняє інфляційні втрати в сумі, заявленій позивачем - 33 726, 22 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати виконаних позивачем робіт, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Провадження в частині розгляду позовних вимог до Відокремленого підрозділу «Дирекція з будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві» припинити.

3. Стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (01034, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седна С» (65026, Одеська область, місто Одеса, вулиця Жуковського, будинок 19; ) 95 541 (дев'яносто п'ять тисяч п'ятсот сорок одну) грн. 69 коп. основного боргу, 3 023 (три тисячі двадцять три) грн. 31 коп. 3 % річних, 33 726 (тридцять три тисячі сімсот двадцять шість) грн. 22 коп. інфляційних втрат та 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п'ять) грн. 82 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака