ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа № 911/1191/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Антіка», м. Київ

до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області, м. Бровари

третя особа Державний реєстратор Реєстраційної служби Броварського МУЮ Київської області

про захист гідності, честі та ділової репутації

Суддя - Мальована Л.Я.

Представники:

позивача - Владимиров О.В. (дов. № б/н від 13.04.2015 року);

відповідача - М'якатова С.Ю. (дов. № 5599/10/10-06-10 від 09.04.2015 року);

третя особа - не з'явився.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про захист гідності, честі та ділової репутації, поширеною відповідачем - Броварською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, стосовно відсутності позивача за адресою реєстрації.

Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в засідання суду не з'явився, проте подав через загальний відділ суду клопотання з доданим витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо підприємства позивача, а також просив розглядати справу без його участі.

Враховуючи те, що нез'явлення представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника третьої особи, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем була поширена інформація стосовно відсутності позивача за адресою реєстрації, а також те, що останнім були надіслані контрагентам позивача листи-запити щодо фіктивності ведення підприємницької діяльності, чим були порушені особисті немайнові права позивача, зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації.

Частиною 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Тому обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Відповідач заперечує посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх тверджень, позовні вимоги містять дві складові, а саме: визнати дії неправомірними та зобов'язати вчинити певні дії, то відповідно до КАС України дана справа підсудна окружному адміністративному суду, а тому відповідно до статті 80 ГПК України, спір не підлягає вирішенню в господарському суді, провадження у справі підлягає припиненню.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі.

Відповідно до статті 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті права, які можуть їй належати, і це право підлягає захисту в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі ділова репутація; ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб'єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить його діловій репутації.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого Господарського Суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію" ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Згідно з статтею 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо), і, яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 8 Інформаційного листа Вищого Господарського Суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію" зазначено, що у вирішенні відповідних спорів господарським судам необхідно виходити з того, що недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Згідно з частиною 3 статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 Цивільного кодексу України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Разом із тим згідно з частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судом встановлено, що оспорювана інформація не містить відомостей, виражених у формі твердження, що принижували б ділову репутацію позивача з точки зору законів, моралі та звичаїв і могли б бути об'єктом моральної оцінки членів суспільства; зазначені відповідачем відомості за ознакою відсутності у них фактичних даних є відтворенням власного суб'єктивного уявлення; висловлювання відповідача не є розповсюдженням недостовірних та дискредитуючих відомостей щодо позивача у формі твердження про спосіб ведення чи результати господарської (підприємницької) діяльності позивача, у тому числі про виконання ним договірних зобов'язань, якість товарів, що ним випускаються, або надання послуг позивачем, про рівень розвитку виробництва, - тобто відомостей, які можуть вплинути на зниження вартості нематеріальних активів позивача.

При прийнятті рішення суд також звертає увагу на те, що витяг з ЄДРПОУ наданий Державним реєстратором Реєстраційної служби Броварського МУЮ Київської області не містить записів про відсутність позивача за місцем реєстрації.

Таким чином, суд дійшов висновку про неможливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові № 5023/429/12-5011-20/2675-2012 від 10.10.2012 року.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Проте, під час розгляду даної справи позивачем не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог та не підтверджено такі обставини належними доказами.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована