РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа №910/7457/15-г

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"

до відповідача 1: публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

відповідача 2: товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Амстор»

про: визнання договору недійсним

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: Сокольський С.В. - пред.по дов.

від відповідача 1: Ковтун А.В. - пред.по дов.

від відповідача 2: Рищенко Д.О. - пред.по дов.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про укладення відповідачами договору відступлення права вимоги №39/298 від 04.02.2015 року за Кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/19-8616/05 від 18.10.2005р. Згідно з укладенням цього Договору здійснюється відступлення прав за договорами, які забезпечують виконання за Кредитним договором, а саме Договорами іпотеки №15-94/19-2321/10 від 05.11.2010 року та № 15-94/19-2956 від 27.12.2010 року; договорами застави № 15-94/19-2921/10 від 22.12.2010 року та № 15-94/19-2920/10 від 22.12,2010 року; договором поруки № 15-94/19-9352/05 від 18.10.2005 року. Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що договір відступлення права вимоги є недійсним, оскільки новий кредитор не є кредитною установою, в зв'язку з чим первісний кредитор не міг відступити новому кредиторові право вимоги за договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії. Також позивач зазначив, що згода на відступлення права вимоги боржником не надавалась, а договори про відступлення права вимоги за договорами іпотеки можуть бути укладені лише в письмовій формі і посвідчені нотаріально.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що відповідач 2 наділений обсягом правоздатності для укладення договорів відступлення права вимоги, вимоги щодо отримання згоди боржника на відступлення права вимоги ані Кредитний договір, ані ЦК України не містить.

07.04.2015 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги № 39/298 укладений 04.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіс Фінанс», а також договори відступлення права вимоги за договорами забезпечення, а саме за: договором іпотеки № 15-94/19- 2321/10 від 05.11.2010 р.; договором іпотеки № 15-94/19-2956/10 від 27.12.2010 р.; договором застави майна № 15-94/19-2920/10 від 22.12.2010 р.; договором поруки № 15-94/19-9352/05 від 18.10.2005 р.

Відповідно до ст.22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява про зміну предмету позову подана до початку розгляду справи по суті, вказана заява прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 29.04.15 року оголошувалася перерва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2015 року, за клопотанням представника позивача, залучено до участі у справі в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор",з огляду на те, що останній є поручителем позивача за договором поруки №15-94/19-9352/05 від 18.10.2005 року.

Позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, мотивовану тим, що відповідач 2 вчиняє дії щодо переоформлення прав на деякі предмети іпотеки та має намір розпочати процедуру звернення стягнення на інші предмети іпотеки, визначені оспорюваними Договорами відступлення за кредитними та іпотечними договорами.

Судом встановлено, що подана заява не містить належного обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову та не містить посилання на докази, які підтверджують, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери, тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання, тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

За таких підстав, судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

В судовому засіданні 09.06.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.10.2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" (позичальник) та публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №15-93/19-8616/05.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та Банком укладено такі договори: договори іпотеки №15-94/19-2321/10 від 05.11.2010 року та № 15-94/19-2956 від 27.12.2010 року; договори застави № 15-94/19-2921/10 від 22.12.2010 року та № 15-94/19-2920/10 від 22.12,2010 року; договір поруки № 15-94/19-9352/05 від 18.10.2005 року.

Повідомленням про відступлення права вимоги №39-3/177-9 від 05.02.2015 року позивача (боржника) було повідомлено про відступлення права вимоги виконання зобов'язання за Кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8616/05 від 18.10.2005 року.

Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договори відступлення права вимоги за договорами забезпечення суперечать законодавству та укладені з порушенням прав та законних інтересів позивача, тому просить суд визнати їх недійсними з моменту укладання.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

04.02.2015 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Авіс Фінанс» (новий кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги № 39/298 .

Відповідно до п. 1.1. Договору первісний кредитор відступає новому кредитору усі належні первісному кредитору права вимоги за Кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8616/05 від 18.10.2005 року разом із Договорами про внесення змін до Кредитного договору.

Відповідно до п.1.8 договору про відступлення прав вимоги №39/296 від 04.02.2015 року, у зв'язку з укладанням цього договору, здійснюється відступлення прав за договорами, що забезпечують виконання зобов'язань за кредитним договором:

- договором іпотеки №15-94/19-2321/10 від 05.11.2010 р. разом із договорами про внесення змін та доповнень,

- договором іпотеки №15-94/19-2956 від 27.12.2010р. разом із договорами про внесення змін та доповнень,

- договором застави майна №15-94/19-2921/10 від 22.12.2010 р. разом із договорами про внесення змін та доповнень,

- договором застави майна №15-94/19-2920/10 від 22.12.2010 р. разом із договорами про внесення змін та доповнень,

- договором поруки №15-94/19-9352/05 від 18.10.2005 р. разом із договорами про внесення змін та доповнень.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 515 ЦК України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

З наведеного вбачається, що законом не заборонено вчинення угод щодо відступлення права вимоги та відсутні обставини, з якими закон пов'язує недопустимість відступлення права вимоги.

Статтями 1 та 3 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Отже, названий Закон регулює відносини, що виникають під час створення, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Сфера дії Закону України "Про банки та банківську діяльність" є досить обмеженою за колом осіб і розповсюджується на банки, їх філії та представництва, в тому числі іноземні, учасників банків та ін.

Аналогічне стосується і Закону України "Про кредитні спілки".

Згідно з п. 3.1 статуту ТОВ "Авіс Фінанс" товариство створено з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку від надання фінансових послуг.

13.11.2012 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ "Авіс Фінанс" видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи (ФК № 352).

Згідно з додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (ФК № 352) ТОВ "Авіс Фінанс" має право здійснювати такі види фінансових послуг без отримання ліцензії та/або дозволів: надання гарантій; надання позик; надання поручительств; залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; фінансовий лізинг.

Таким чином, ТОВ "Авіс Фінанс" є фінансовою установою, що діє у порядку та на підставі Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Оскільки укладення договорів про відступлення права вимоги регулюється вимогами

ст.ст. 512-519 ЦК України, що регулюють порядок заміни кредитора у зобов'язанні, правові підстави для застосування приписів Закону України "Про банки та банківську діяльність" до правовідносин з відступлення прав вимоги, що виникли між TOB "Aвіс Фінанс" (новим кредитором) та ПАТ "Промінвестбанк" (первісний кредитор) на підставі оспорюваного договору відсутні.

Крім того, за договорами відступлення відповідач 1 відступив відповідачу 2 належне йому право вимоги за кредитним договором у розмірі, зафіксованому на день відступлення.

Відповідно до ч.1, 2 статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Посилання позивача на необхідність отримання згоди останнього на відступлення суд не бере до уваги з огляду на те, що пунктом 3.3.9 Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №15- 93/19-8616/05-7 від 02.02.2009р.) передбачено право банку передати свої права по кредитному договору іншій особі шляхом, зокрема, укладення договору відступлення права вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відповідач 1 направив позивачу повідомлення про відступлення права вимоги №39-3/177-9 від 05.02.15р., яким повідомив, за якими саме договорами відбулося відступлення. Дане повідомлення відправлено позивачу 06.02.2015р. та отримано позивачем 09.02.2015р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вимоги щодо отримання згоди позивача на здійснення відступлення права вимоги ні Кредитний договір, ні ЦК України не містять.

Також, суд не погоджується з твердженням позивача щодо того що відповідачем 1 та відповідачем 2 недодержана форма договору (ст. 215 ЦК України) при укладанні договорів відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, усі договори відступлення прав за договорами іпотеки було нотаріально посвідчено 04.02.2015р. приватним нотаріусом Морозовим Є.В.

Крім того, до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна було внесено зміни про нового іпотекодержателя - TOB "Авіс Фінанс".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору відступлення права вимоги №39/296 від 04.02.2015 та договорів відступлення права вимоги за договорами забезпечення відсутні та вони укладені з дотримання норм чинного законодавства, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання їх недійсним, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не наведено, у чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повний текст рішення складено: 30.06.2015