ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р.Справа № 916/228/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Сидоренка М.В., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Шитря О.М.

за участю представників сторін:

від позивача - Дем'яненко О.М. - за довіреністю,

від відповідача - Загвоздіна Л.С. - за довіреністю, Славутський В.С. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ДОРСЕРВІС»

на рішення господарського суду Одеської області від 12 березня 2015 року

у справі № 916/228/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ДОРСЕРВІС»

до відповідача Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

про визнання недійсним договору земельного сервітуту,

встановив:

У січні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ДОРСЕРВІС» (далі-позивач, ТОВ «БК ДОРСЕРВІС») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (далі-відповідач, ДП «МТП «Южний») про визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. та застосування наслідків недійсності цього правочину, посилаючись на невідповідність спірного договору положенням законодавства, оскільки його підписання від імені відповідача здійснено неуповноваженою особою та за відсутності у ДП «МТП «Южний» права власності на майно, щодо якого був встановлений сервітут згідно до умов спірного договору.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12 березня 2015 року (суддя Желєзна С.П.) в задоволенні позову відмовлено.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції вказав про те, що на момент укладання договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. ДП «МТП «Южний» в установленому законом порядку набуло право постійного користування земельною ділянкою площею 161,9594 га, стосовно якої за умовами спірного договору був встановлений платний сервітут на право проїзду по наявній автомобільній дорозі.

Тобто, відповідач є належним землекористувачем та вправі отримувати плату за використання позивачем вказаної вище земельної ділянки на умовах сервітуту шляхом проїзду по розташованій на земельній ділянці автомобільній дорозі.

Як зазначив господарський суд, спірний договір від імені ДП «МТП «Южний» був підписаний головним інженером Підприємства Сарбаєвим Сергієм Євгенійовичем, повноваження якого на підписання договорів земельного сервітуту підтверджуються довіреністю від 13.07.2011р. №05-18/79/1, підписаною керівником Порту.

Факт видачі головному інженеру ДП «МТП «Южний» Сарбаєву С.Є. довіреності на право укладання договорів про встановлення земельного сервітуту, яка була чинною на час вчинення спірного правочину, свідчить про наділення його необхідним обсягом повноважень на укладення спірного договору від імені ДП «МТП «Южний».

Господарський суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, не знайшов правових підстав для визнання недійсним договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р., а також підстав для застосування наслідків його недійсності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. та застосувати наслідки його недійсності.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Судом в підтвердження дійсності спірного договору вказано про те, що ДП «МТП «Южний» систематично здійснював приймання платежів від ТОВ «БК ДОРСЕРВІС» в рахунок плати за право користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, з метою отримання якої позивачу систематично виставлялись до сплати відповідні рахунки.

Скаржник не погоджується таким висновком суду, оскільки, на думку скаржника, сам факт виписування рахунку не є оплатою за договором, її за договором взагалі не було.

Відповідач з корисливою метою ввів в оману позивача, що «Під'їзна дорога», якою користується позивач, належить ДП «МТП «Южний» на підставі права власності та змусив позивача підписати спірний договір земельного сервітуту.

Спірний договір підписала невідома людина, тому що підпис на наказі про призначення директора ДП «МТП «Южний» Лагоши О.Г. не співпадає з підписом людини, яка підписала цей договір.

На актах виконаних робіт до спірного договору різні підписи різних невідомих людей.

На рахунках відповідача згідно договору №133-31/2/206 від 20.10.2011р. також різні підписи різних невідомих людей.

Як далі зазначає скаржник, наказ №821 від 02.12.2010р., на який посилався відповідач, також не містить підпису людини, яка підписала договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. Відповідачем взагалі не надана інформація, чи працювала невідома людина та яке вона має відношення до ДП «МТП «Южний».

Із наказу №821 від 02.12.2010р. не вбачається, що головному інженеру надане повноваження щодо підписання договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. та інших документів (актів виконаних робіт, рахунків тощо).

Відповідачем при здійсненні спірного правочину не було дотримано вимог ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, волевиявлення учасника правочину та наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст.215 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач її не визнав, вважав її доводи безпідставними, зазначивши, що факт підписання головним інженером ДП «МТП «Южний» договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. не суперечить ані законодавству України, ані Статуту Підприємства, а тому не тягне за собою визнання його недійсним.

Як вказав відповідач у відзиві, необґрунтованими є твердження позивача стосовно того, що відповідач з корисливою метою ввів в оману позивача, що «Під'їзна дорога», якою користується позивач, належить ДП «МТП «Южний» на підставі права власності та змусив позивача підписати спірний договір земельного сервітуту, оскільки земельний сервітут встановлено відносно земельної ділянки, яка належить ДП «МТП «Южний» за державним актом на праві постійного користування.

Скаржник в засіданнях суду апеляційної інстанції наполягав на задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення господарського суду законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.10.2011р. між ДП «МТП «Южний» (Землекористувач) та ТОВ «ДОРСЕРВІС» (Сервітуарій) було укладено договір про встановлення строкового земельного сервітуту №133-31/2/206, згідно з п.2.1 якого встановлюється строковий земельний сервітут, який набирає чинності з моменту його державної реєстрації в Южненському відділі земельних ресурсів Одеської області та діє до 31.12.2014р.

Земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ 205857 від 10.06.2009р., який виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009р. за №1122-V, від 29.05.2002р. за №XXIV). Земельний сервітут встановлюється в інтересах Сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній під'їзній дорозі, згідно Плану меж земельної ділянки загальною площею 19599 кв.м., щодо якої встановлено земельний сервітут (п.п.1.1, 1.2. договору).

Щомісячна плата по договору встановлюється з розрахунку за один місяць в розмірі 5938,50 грн. без урахування ПДВ, згідно з розрахунком (додаток №1 до цього договору), який є невід'ємною частиною цього договору. Нарахування ПДВ на суму плати за цим договором здійснюється відповідно до вимог Податкового кодексу України (п.3.1. договору).

Вказаний договір було зареєстровано в відділі Держкомзему у місті Южне Одеської області та внесено запис у Поземельну книгу № 4 від 19.04.2012р.

Договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. є договором платного земельного сервітуту.

Одним із видів земельного сервітуту є проїзд на транспортному засобі по наявному на належній іншій особі земельній ділянці дорожньому шляху.

Право отримувати плату за встановлення такого земельного сервітуту виникає у особи з моменту виникнення права власності або права користування на земельну ділянку, щодо якої встановлюється сервітут.

Статтями 401, 402 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Положеннями ч.1 ст.92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що державним актом серії ЯЯ №205857, який був виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009р. за №1122-V та від 29.05.2002р. №34-XXIV, було посвідчене право ДП «МТП «Южний» на постійне користування земельною ділянкою площею 161,9594 га, що розташована за адресою: Одеська область, м. Южне, ділянка №8, цільове призначення (використання): для експлуатації та обслуговування промислових і господарських об'єктів.

Вказаний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10.06.2009р. за №08. Саме на право проїзду автомобільною дорогою, що розташована на даній земельній ділянці, був встановлений платний сервітут згідно з умовами спірного договору.

Положеннями ст.98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення зокрема сервітуту у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (п.б ст.99 Земельного кодексу України.

На момент укладення спірного договору ДП «МТП «Южний» в установленому законом порядку набуло право постійного користування земельною ділянкою площею 161,9594 га, що розташована за адресою: Одеська область, м. Южне, ділянка №8, цільове призначення (використання): для експлуатації та обслуговування промислових і господарських об'єктів, щодо якої за умовами договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. був встановлений платний сервітут на право проїзду по наявній автомобільній дорозі.

Вказаний договір від імені ДП «МТП «Южний» підписаний головним інженером ДП «МТП «Южний» Сарбаєвим Сергієм Євгенійовичем, повноваження якого на підписання договорів земельного сервітуту підтверджуються довіреністю від 13.07.2011р. №05-18/79/1, підписаною керівником Порту.

Крім того, судова колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У п.3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним» (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення спірного договору підтверджено тим, що ДП «МТП «Южний» здійснював приймання платежів від ТОВ «ДОРСЕРВІС» в рахунок оплати права користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, з метою отримання якої позивачу систематично виставлялись до сплати відповідні рахунки.

Що стосується доводів скаржника в апеляційній скарзі про підписання актів виконаних робіт та рахунків з боку відповідача невідомими особами, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки відповідно до Наказу директора ДП «МТП «Южний» від 02.12.2010р. №821 «Про порядок підписання, візування документів, що супроводжують фінансово-господарські операції та відповідальність осіб за підписання і візування документів», акти виконаних робіт та рахунки з боку відповідача підписані повноважними представниками, визначеними у цьому Наказі.

Пунктами 2.1, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи те, що договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/2/206 від 20.10.2011р. з боку відповідача підписаний особою, яка мала необхідний обсяг повноважень для його підписання, а також те, що при укладенні спірного договору були дотримані всі вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, колегія суддів не знаходить правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до ст.215 ЦК України.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції позивачем не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які відповідач посилався, як на підставу своїх вимог.

Скасування постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2015р. у справі №916/3582/13 рішення господарського суду Одеської області від 22.10.2014р. та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 13.01.2015р. і додаткової постанови Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2015р. щодо визнання за Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» права господарського відання на спірну під'їзну дорогу не впливає на висновки суду першої інстанції, оскільки земельний сервітут встановлений щодо земельної ділянки, право постійного користування якою ДП «МТП «Южний» ніким не оспорюється.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 12 березня 2015 року у справі №916/228/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 22.06.2015р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Сидоренко М.В.

Таран С.В.