КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2015 р. Справа№ 911/1107/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Лелюк В.В. - представник

від відповідача: Петрик І.Й. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

на рішення

Господарського суду Київської області

від 29.04.2015

у справі № 911/1107/15 ( суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техностар»

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

про стягнення 847 908,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 29.04.2015р. у справі № 911/1107/15 позовні вимоги задоволено повністю. На підставі рішення суду з Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техностар" 620723 грн. 20 коп. заборгованості, 192985 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 34199 грн. 30 коп. 3% річних та 16958 грн. 17 коп. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду змінити, відмовити у задоволенні стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також відстрочити виконання рішення строком на 11 місяців від дня набрання ним законної сили.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушив норми процесуального та матеріального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що 3% річних та інфляційні втрати були стягнуті на користь ТОВ «Техностар» неправомірно, оскільки ухвалою Господарського суду Київської області від 03.01.2013 р. у справі №Б 911/46/11/13-г введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ДП «Регіональні електричні мережі». Згідно ч.1 ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції, які нараховано боржнику на грошове зобов'язання щодо якого мало місце невиконання чи неналежне виконання у період мораторію на задоволення вимог кредиторів, суперечить ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року). Апелянт зазначає, що заборона нараховувати санкції поширюється на боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство безвідносно часу виникнення зобов'язання.

Крім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки обставинам справи та не врахував загальновідомі факти, що не потребують доведення і не заперечувались сторонами. ДП «Регіональні електричні мережі» є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом на території ліцензованої діяльності споживачам - вугільним підприємствам України, фінансування яких здійснюється з державного бюджету. Постановою НКРЕ від 02.10.14 № 61 п. 2 визначено територію здійснення ліцензованої діяльності ДП «Регіональні електричні мережі» до якої належить Донецька та Луганська область, тобто на території проведення АТО. Основна частина споживачів залишилась на цій території, їх розрахунки за спожиту електричну енергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі».

Апелянт зазначає, що фінансовий стан підприємства нестабільний, фінансово залежний від Донецької та Луганської філії ДП «Регіональні електричні мережі», у зв'язку з чим, на сьогоднішній день є значне перевищення і кредиторської заборгованості над дебіторською заборгованістю. На думку апелянта, відстрочення виконання зазначеного рішення суду строком на одинадцять місяців, дасть змогу підприємству подолати наслідки економічної кризи, відновити нормальну роботу підприємства та поступово розрахуватися з усіма наявними заборгованостями.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

Між Державним підприємством "Регіональні електричні мережі" в особі директора Донецької філії Костогриза О.В., що діє на підставі положення та довіреності №2203 від 30 вересня 2009 року (за договором - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техностар" (за договором - підрядник) 10 вересня 2012 року укладено договір підряду за №1/963/1-12.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що підрядник зобов'язується у 2012 - 2013 роках виконати замовникові роботи, зазначені в договірній ціні (додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Згідно пункту 1.2 договору найменування робіт: "Реконструкція ПС 110/6 кВ "Щеглова Глибока".

Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна цього договору становить 1520723,20 грн.

Відповідно до пункту 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів на рахунок підрядника після підписання сторонами акта приймання виконаних робіт протягом 30 календарних днів з дня підписання такого акту.

Згідно пункту 5.1 договору строк виконання робіт до 31 вересня 2013 року включно.

Пунктом 6.1.1 договору передбачено, що замовник зобов'язаний вчасно та в повному обсязі сплачувати за виконані роботи.

Відповідно до пункту 10.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, а по фінансовим зобов'язанням - до повного їх виконання.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 837ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до ч.1 ст.853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до частини четвертої статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Позивач виконав взяті на себе зобов»язання на загальну суму 1520723,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт за №1 серпень 2013 року (5 серпня 2013 року) та за №2 серпень 2013 року (5 серпня 2013 року).

Однак відповідач не повністю розрахувався з Товариством з обмеженою відповідальністю "Техностар" за виконані роботи, в результаті чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 620723,20 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк згідно умов договору, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 14, 526 Цивільного кодексу України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст.525 ЦК України не допускається.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Аналізуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 620 723, 20 грн.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За час прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Згідно розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, втрата від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції за період прострочення складає 192 985, 92 грн. та 3% річних у розмірі 34 199, 30 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат посилаючись на те, що в період з 3 січня 2013 року по 17 жовтня 2014 року діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів Державного підприємства "Регіональні електричні мережі", введений ухвалою господарського суду Київської області від 3 січня 2013 року у справі №Б911/46/11/13-г, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка діяла з 4 листопада 2012 року по 19 січня 2013 року) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Згідно ч. 7 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка діяла з 4 листопада 2012 року по 19 січня 2013 року) дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №15 "Про судову практику в справах про банкрутство" до складу грошових вимог кредитора зараховується заборгованість за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів та позики з урахуванням процентів, які зобов'язаний сплатити боржник, а також індекс інфляції від суми основного боргу та три проценти річних від простроченої суми, нараховані відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що чинним законодавством України передбачено можливість нарахування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості не зважаючи на дію мораторію.

Крім того, апелянт просить суд задовольнити заяву про відстрочку виконання рішення суду строком на 11 місяців, яка підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.121 ГПК України господарський суд у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012).

З огляду на обставини справи, зокрема на те, ДП «Регіональні електричні мережі» є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом на території ліцензованої діяльності споживачам - вугільним підприємствам України, фінансування яких здійснюється з державного бюджету.

Постановою НКРЕ від 02.10.14 № 61 п. 2 визначено територію здійснення ліцензованої діяльності ДП «Регіональні електричні мережі», до якої належить Донецька та Луганська область, тобто на території проведення АТО. Основна частина споживачів залишилась на цій території, їх розрахунки за спожиту електричну енергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі».

Враховуючи, що фінансовий стан підприємства нестабільний, фінансово залежний від Донецької та Луганської філії ДП «Регіональні електричні мережі», у зв'язку з чим, на сьогоднішній день є значне перевищення і кредиторської заборгованості над дебіторською заборгованістю.

На підставі вищевикладеного, колегія вважає за доцільне відстрочити виконання рішення Господарського суду м. Києва від 29.04.2015 р. у справі № 911/1107/15 на строк шість місяців, тобто до 25.12.2015 р.

За таких обставин апеляційна скарга Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103 - 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" на рішення Господарського суду Київської області від 29.04.2015 у справі № 911/1107/15 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Київської області від 29.04.2015 у справі № 911/1107/15 залишити без змін.

Заяву Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" про відстрочку виконання рішення суду задовольнити частково.

Відстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 29.04.2015 у справі № 911/1107/15 строком на 6 (шість) місяців, а саме до 25.12.2015р.

Матеріали справи № 911/1107/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська