ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Справа № 904/7370/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,
Самусенко С.С. - доповідача,
Татькова В.І.

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Днєпркартранс"
на рішення та постанову господарського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27 квітня 2015 року
у справі№ 904/7370/14
господарського судуДніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Днєпркартранс"
доПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4
про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору
за участю представника:
від відповідача:Коваленко С.В.
ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Днєпркартранс" звернулося до господарського суду із позовом до ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсними пунктів 2.1, 3.2, 3.3, 5.2 договору про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 від 27.04.2014. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 у справі №904/7370/14 (суддя Соловйова А.Є.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 (судді: Крутовських В.І. - головуючий, Дмитренко Г.К., Прокопенко А.Є.), в позові відмовлено за недоведеністю.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, ТОВ "Днєпркартранс" звернулося до ВГСУ із касаційною скаргою, в якій, з урахуванням доповнень до касаційної скарги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати. Зокрема, скаржник стверджує про порушення судами положень ст.15 ГПК України щодо підсудності даної справи. Також зазначає, що надання кредиту в доларах США є несправедливим та значно погіршує становище позичальника порівняно з банком у разі настання певних подій; пункт 3.2 кредитного договору порушує права та інтереси позичальника, оскільки на його підставі штучно збільшуються відсотки за кредитом; судами не враховано ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"; встановлення в кредитному договорі комісії за надання кредиту, та інші послуги банку суперечить вимогам чинного законодавства. Вважає, що суди помилково не визнали недійсним п.5.2 договору, оскільки нарахування індексу інфляції за заборгованість у іноземній валюті здійснити фактично неможливо.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Вищого господарського суду України від 11.06.2015 у справі № 904/7370/14 у зв`язку з перебуванням судді Татькова В.І. у відпустці сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Плюшко І.А., судді Дунаєвська Н.Г., Самусенко С.С. Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.06.2015 у справі №904/7370/14 касаційну скаргу прийнято до провадження. Розпорядженням заступника секретаря першої судової палати Вищого господарського суду України від 22.06.2015 у справі №904/7370/14 у зв`язку з виходом судді Татькова В.І. з відпустки, сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Плюшко І.А., судді Самусенко С.С., Татьков В.І.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач вважає її необґрунтованою, а судові рішення законними та такими, що прийняті з дотриманням норм законодавства. При цьому, звертає увагу, що згідно п.3.1 кредитного договору кредит надано на поточний рахунок позичальника, який відкрито в ПАТ "Промінвестбанк" у Дніпродзержинському безбалансовому відділенні філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк у м.Дніпропетровськ", тому судами правильно застосовано норми законодавства щодо підсудності.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.04.2012 між ТОВ "Днєпркартранс" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1, до якого в подальшому внесено зміни та доповнення.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними пунктів 2.1, 3.2, 3.3, 5.2 вказаного договору.

Згідно ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до оспорюваного пункту 2.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 10 000 000 дол. США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

За ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.9 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. За ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Господарськими судами встановлено, що ПАТ "Промінвестбанк" має відповідну ліцензію, кредит надано в іноземній валюті правомірно та у відповідності з нормами закону. Підстави для визнання недійсним п.2.1 кредитного договору відсутні.

Судами звернуто увагу, що відповідно до ст.42 Господарського кодексу України господарська діяльність є діяльністю на власний ризик і розсуд.

Судами встановлено, що за оскаржуваним пунктом 3.2 кредитного договору проценти за користуванням кредитом нараховуються банком та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої сторонами змінюваної процентної ставки у розмірі LIBOR 3m USD (трьох місяців) плюс 11,0% річних, але не більше ніж 18% річних. При цьому, позичальник дає свою згоду на те, що банк здійснює зміну розміру процентної ставки на підставі фактичного значення LIBOR (трьох місяців) у зазначені дати зміни процентів без будь-яких додаткових погоджень з позичальником.

Господарські суди попередніх інстанцій врахували, що ця процентна ставка є міжбанківською та розраховується як середньоарифметичне значення індивідуальних процентних ставок пропозицій ресурсів банків-членів британської асоціації.

Відповідно до діючих норм LIBOR застосовується як Лондонська міжбанківська ставка пропозицій. Вказана ставка застосовується для розрахунків між банками та є величиною, яка свідчить про те, під які проценти банки можуть кредитувати один одного.

Постановою правління НБУ №33 від 09.02.2005 рекомендовано банкам під час визначення ціни за залученими коштами в іноземній валюті орієнтуватися на розмір ставки LIBOR плюс 1-3 відсоткових пункти (в залежності від терміну залучення коштів).

Згідно постанови Правління Національного банку України № 363 від 03.08.2004 розмір ставки LIBOR доводиться щоденно службовим розпорядженням Національного банку України "Про офіційний курс гривні до іноземних валют", а також розміщується на офіційному web-сайті Національного банку України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо ставки LIBOR. Застосування процентної ставки LIBOR передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України, а її застосування у спірному договорі не суперечить нормам діючого законодавства щодо цього виду договорів.

Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що пунктом 3.3 кредитного договору сторони передбачили обов`язок позичальника сплачувати банку комісійні винагороди.

За ч. 14 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно ч.2 ст. 53 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України банки мають право встановлювати комісійну винагороду, яка є платаю, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта.

До таких операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операції з готівкою тощо.

Пунктом 3.12 кредитного договору встановлено комісійні операції, які позичальник доручає здійснити банку за рахунок та від імені позичальника.

Господарські суди встановили відсутність підстав для визнання пункту 3.3 кредитного договору про встановлення комісійної винагороди недійсним.

Також судами встановлено, що п.5.2 кредитного договору передбачає можливість нарахування на суму заборгованості встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Стаття 627 Цивільного кодексу України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Законодавство не забороняє включення до договору умов, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу про нарахування індексу інфляції на заборгованість.

Посилання скаржника на неможливість нарахування індексу інфляції на заборгованість у іноземній валюті не впливає на відсутність підстав, передбачених законом, для визнання вказаного пункту недійсним. Питання можливості застосування вказаного пункту не підлягає розгляду у цій справі з огляду на предмет спору.

За ч.2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на встановлені судами обставини, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками про відсутність підстав, встановлених законом для визнання договорів недійсними. Доводи касаційної скарги про порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.

Також доводи скаржника про порушення норм процесуального законодавства щодо територіальної підсудності справи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як вбачається із правової природи кредитного договору, обидві сторони є зобов`язаними вчинити певні дії. При цьому, апеляційний господарський суд встановив, що на момент звернення із позовом стороною, зобов`язаною виконати дії по сплаті кредиту за спірним договором, є ТОВ "Днєпркартранс" м. Дніпродзержинськ. Таким чином, судами не порушено норми ст.15 ГПК України.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувані позивачем рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстави для їх зміни чи скасування відсутні та відповідно до ст.1119 ГПК України підлягають залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Днєпркартранс" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 у справі №904/7370/14 залишити без змін.

Головуючий суддя І. Плюшко

Судді: С. Самусенко

В. Татьков