КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2015 р. Справа№ 910/3861/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Євсєєва І.П. - дов. № 221214-06/с від 22.12.2014р.

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р.

у справі № 910/3861/15-г (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Арсенал Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Українська

охоронно-страхова компанія»

про стягнення 28 613, 36 грн.

В судовому засіданні 23.06.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення 28 613, 36 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що виплативши своєму страхувальнику згідно договору добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1 від 24.01.2014р. страхове відшкодування в розмірі 29 613, 36 грн., набув права зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, якою є відповідач, згідно Полісу №АС/9935495.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р. у справі №910/3861/15-г позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 28 613, 36 грн. страхового відшкодування та 1 827, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки, на думку апелянта, судом не досліджено, що позивач має право звернутися до суду за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав та свобод лише після їх фактичного невизнання чи оспорювання у формі прийняття рішення відповідачем про відмову у здійсненні страхового відшкодування або порушення строків його здійснення, однак позивач не звертався до відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування та жодних документів, пов'язаних з такою виплатою не надавав, у зв'язку з чим відсутні підстави для виплати йому страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» 10.04.2015р. передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 27.05.2015р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад суду змінювався, розгляд справи відкладався, останній раз на 23.06.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.06.2015р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 23.06.2015р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, але рішення підлягає скасуванню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2014р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (позивач, страховик за договором) та Шевченко Наталією Ігорівною (страхувальник за договором) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ.

Згідно розширеної довідки ДАІ № 9434673 про ДТП, 09.09.2014р. по вул. Вокзальній, 19 в смт. Глеваха сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗАЗ 110307», д. н. АІ 7213 СК, під керуванням Плашенка М.В., та автомобіля «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ, під керуванням Шевченко Н.І.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.10.2014 у справі № 362/4418/14-п Плашенка М.В. визнано винним у вчиненні даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.10.2014 у справі № 362/4419/14-п провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності Шевченко Н.І. за ст. 124 КУпАП закрито у зв'язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно рахунку № С4232682 від 10.09.2014р., виставленого ТОВ «Атлант-М Дніпровська набережна» за ремонт автомобіля «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ, вартість робіт по ремонту вказаного автомобіля складає 29 613, 36 грн.

Страховим актом № 291/14-Т/ЗП1-2 від 11.09.2014р. зазначену подію позивачем визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування у розмірі 29 613, 36 грн.

Позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1 від 24.01.2014р., на підставі страхового акту № 291/14-Т/ЗП1-2 від 11.09.2014р. (а. с. 23), заяви страхувальника про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу (а. с. 21) здійснив виплату страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 29 613, 36 грн., шляхом його перерахування ТОВ «Атлант-М Дніпровська набережна» для проведення відновлювального ремонту автомобіля, що підтверджується платіжним дорученням № 20663 від 15.09.2014р. на суму 29 613, 36 грн. (належним чином завірена копія наявна в матеріалах справи (а. с. 22).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ 110307», д. н. АІ 7213 СК, на момент ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» за Полісом №АС/9935495 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується роздруківкою з бази МТСБУ.

Згідно даного полісу передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, в сумі 50 000, 00 грн. та передбачено франшизу в розмірі 1 000, 00 грн.

Вина особи, яка керувала автомобілем «ЗАЗ 110307», д. н. АІ 7213 СК, під час ДТП, встановлена у судовому порядку.

З огляду на викладене, до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1 від 24.01.2014р., перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду.

Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25.11.2008р. у справі № 11/406-07 за позовом ВАТ «Страхова компанія «Крона» до АТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 4 526, 80 грн.

Посилання відповідача (апелянта) на те, що позивач має право звернутися до суду за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав та свобод лише після їх фактичного невизнання чи оспорювання у формі прийняття відповідачем рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, позивач, як страховик за договором добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1 від 24.01.2014р., отримує право вимоги потерпілої особи після виплати їй страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися з претензією про виплату страхового відшкодування в порядку регресу безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність.

Оскільки направлення заяви на виплату страхового відшкодування не є обов'язковою вимогою для відшкодування відповідачем страхового відшкодування в порядку регресу, позивач своє право на отримання страхового відшкодування в порядку регресу може реалізувати шляхом подачі позову до суду протягом трирічного строку у відповідності до ст. ст. 256, 257, 261 Цивільного кодексу України.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач просив стягнути з відповідача суму виплаченого своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 28 613, 36 грн. (з урахуванням франшизи в розмірі 1 000, 00 грн., передбаченої Полісом № АС/9935495). При цьому, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ, визначена позивачем згідно умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 291/14-Т/ЗП1 від 24.01.2014р. на підставі виставленого ТОВ «Атлант-М Дніпровська набережна» рахунку № С4232682 від 10.09.2014р.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спеціальним законом, який застосовується до спірних правовідносин, є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 22, 29 якого встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, та відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відносини у сфері оцінки шкоди регулюються Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Постановою КМУ «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» № 1440 від 10.09.2003р.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органами державної влади та органами місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

Згідно приписів п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Механізм оцінки колісних транспортних засобів встановлюється Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженою Міністерством Юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.03 (далі - Методика).

Відповідно до п. 4.3. Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ, у якому зазначається інформація, передбачена п. 4.4. Методики.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Отже, виходячи з системного аналізу положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» № 2658-ІІІ від 12.07.2001р. (зі змінами та доповненнями) та Постанови КМУ «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав» № 1440 від 10.09.2003р., документом, який би підтверджував належним чином оцінений розмір реальної вартості втраченого майна, є саме Звіт суб'єкта оціночної діяльності про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу в результаті його пошкодження в ДТП, і який є обов'язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Колегія суддів відмічає, що позивачем не додано до матеріалів справи звіт або висновок експерта (експертне дослідження або інший документ), який би підтверджував розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ, внаслідок ДТП, яка сталась 09.09.2014р., у відповідності до чинного законодавства України, та який може бути оцінений судом як належний доказ з визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (тобто матеріальний збиток), який у відповідності до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає відшкодуванню особою, відповідальною за шкоду, заподіяну винуватцем ДТП.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2013р. у справі № 910/1333/13.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок страхового відшкодування було здійснено позивачем на підставі виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-М Дніпровська набережна» рахунку № С4232682 від 10.09.2014р. за ремонт автомобіля «Volkswagen Touareg», д. н. АН 9086 НТ.

Отже, ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування особою, відповідальною за шкоду, заподіяну винуватцем ДТП, зокрема, вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку встановленому законодавством (матеріальний збиток), тобто оціненої шкоди, яка визначається згідно Звіту суб'єкта оціночної діяльності, а не рахунку СТО №С4232682 від 10.09.2014р.

Оскільки позивачем не доведено розмір шкоди, яка у відповідності до ст. 29 вищезазначеного Закону підлягає відшкодуванню в порядку регресу відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 28 613, 36 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Місцевий господарський суд не звернув уваги на вказані обставини справи та норми чинного законодавства, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Доводи відповідача щодо скасування рішення суду у зв'язку з його прийняттям без участі представника відповідача, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2015р. розгляд справи призначено на 10.03.2015р., про дату, час та місце розгляду справи 10.03.2013р. відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення виплату поштового переказу (а. с. 3).

Оскільки відповідач не надав суду відзив на позов з документальними запереченнями та 10.03.2015р. не направив свого представника в судове засідання, будь-яких обґрунтованих клопотань щодо неявки в суд 10.03.2015р. не надав, суд розглянув справу за наявними матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, не був позбавлений можливості надати суду всі необхідні докази на підтримання своїх заперечень проти позовних вимог, а також користуватися наданими йому процесуальними правами, тому посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» з підстав, викладених в ній, не підлягає задоволенню, але рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р. у справі № 910/3861/15-г, прийняте із невірним застосуванням норм матеріального права, без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України, з прийняттям нового рішення про відмову в позові повністю.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р. у справі №910/3861/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015р. у справі №910/3861/15-г скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» відмовити повністю.

4. Матеріали справи № 910/3861/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала