ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 920/62/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Цвірі Д.М.

за участю представників сторін:

за участю представників:

позивача - Бонтлаб В.В., довіреність № б/н від 08.01.15 р.

відповідача - Дубяга Н.Я., довіреність № б/н від 01.01.15 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Хоружівка", с. Хоружівка (вх. №2257 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 р. у справі № 920/62/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім-Партнер", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Хоружівка", с. Хоружівка

про стягнення 1 326 801,21 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.03.2015 по справі № 920/62/15 суддя ( суддя Котельницька В.Л) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Хоружівка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохім-Партнер" 250000,00 грн. основного боргу за договором поставки товару на умовах відстрочення платежу № 30 від 19.03.2013, 1000,00 грн. пені за несвоєчасні розрахунки, 242500,00 грн. курсової різниці, 509951,56 грн. - суму 30 % річних, 78586,32 грн. інфляційних збитків, 100,00 грн. штрафу, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 26536,02 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду Сумської області не погодився, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Сумської області по справі № 920/62/15 від 05.03.2015 в частині стягнення 242500,00 грн. курсової різниці, 509951,56 грн. - суми 30 % річних, 78586,32 грн. інфляційних збитків та прийняти нове рішення, яким відмовити в частині стягнення 242500,00 грн. курсової різниці, 509951,56 грн. - суми 30 % річних, 78586,32 грн. інфляційних збитків.

При цьому, відповідач вважає неправомірним розрахунок 30% річних в зв'язку з невірним застосуванням строку оплати товару. Також, відповідач зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення курсової різниці без врахування того, що для товару, поставленого за видатковими накладними № 322 від 126.09.20113 , № 237 від 24.09.2013 не визначено грошового еквіваленту ціни товару та валюту грошового еквіваленту. В обґрунтування неправомірності стягнення інфляційних відповідача посилається на те, що нарахування курсової різниці унеможливлює нарахування індексу інфляції, а також на умови п. 5.2 договору, яким визначена прив'язка грошового зобов'язання покупця до іноземної валюти, що, на думку відповідача, покриває знецінення національної валюти.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу з наведеними відповідачем доводами не погоджується, вважає, що посилання відповідача на неправомірність стягнення 30% річних, курсової різниці та інфляційних суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства.

Крім того, позивач надав доповнення до відзиву на апеляційну скаргу з правовим обґрунтуванням правомірності позовних вимог про стягнення з відповідача 30% річних, інфляційних та курсової різниці.

В судовому засіданні 25.05.2015 оголошено перерву до 09.06.2015.

Позивач надав до суду додаткові письмові пояснення по справі стосовно правомірності стягнення курсової різниці з посиланням на ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України, а також на позицію Вищого господарського суду України, викладену у постановах від 21.01.2015 у справі № 924/489/14, від 25.11.2014 у справі № 906/519/14, від 30.09.2014 у справі № 906/573/14.

Відповідач в доповненнях до апеляційної скарги заперечує щодо викладених позивачем доводів, посилаючись на те, що нараховуючи курсову різницю, позивач змінює вартість поставленого товару. Відповідач вважає, що підставою для стягнення курсової різниці є коригуючи видаткові накладні, обов'язок формування яких покладається на постачальника. Крім того, відповідач стверджує, що датою оплати для розрахунку курсової різниці є 15.10.2013 рік, в зв'язку з чим відповідач вважає, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто інфляційні та курсова різниця за курсом гривні до долару США станом на 11.12.2014.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 19.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохім-Партнер" (позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою "Хоружівка" (відповідачем у справі) був укладений договір поставки товару на умовах відстрочення платежу № 30.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що на виконання умов договору відповідачу було поставлено товар на загальну суму 5 199 376,60 грн., що підтверджується наданими до матеріалів справи видатковими накладними за вказаний період, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а також не заперечується представником відповідача.

Однак, відповідач не повністю оплатив поставлений йому товар, чим порушив умови укладеного договору поставки № 30 від 19.03.2013. Так, відповідачем було сплачено позивачеві лише 4863516,60 грн. у рахунок оплати вартості товару.

Крім того, між сторонами 25.12.2014 укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якої заборгованість відповідача зменшилася на суму 85860,00 грн.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 250000,00 грн.

Крім того, позивачем в зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за договором щодо повної та своєчасної оплати нараховані відповідачу 243263,33 грн. пені за несвоєчасні розрахунки згідно п. 8.2 договору, 242500,00 грн. курсової різниці відповідно до п. 5.3 договору, 509951,56 грн. - суму 30 % річних на підставі п. 8.6 договору та ст. 625 ЦК України, 78586,32 грн. інфляційних збитків на підставі ст. 625 ЦК України, 2500,00 грн. штрафу згідно п. 8.4 договору.

Вирішуючи даний господарський спір, суд першої інстанції виходив з обставин , за якими встановив факт належного виконання умов договору позивачем, що підтверджується матеріалами справи, зокрема копією договору поставки № 30 від 19.03.2013, копіями видаткових накладних та довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які свідчать про отримання товару, копією угоди № 1 від 25.12.2013 про зарахування зустрічних позовних вимог (оригінали зазначених документів подавались позивачем та були оглянуті в судових засіданнях).

Беручи до уваги, що відповідно до чинного законодавства сторони зобов'язані виконувати належним чином взяті на себе договірні зобов'язання, суд вважав вимоги позивача щодо стягнення суми основного боргу правомірним обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем були порушені права позивача через неналежне виконання зобов'язання.

Також,, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем заявлених до стягнення сум пені, штрафу інфляційних збитків, курсової різниці, 30 % річних, як таких, що ґрунтуються на умовах договору та відповідають вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України, ст.233 ГК України, а також беручи до уваги, що на підтвердження фінансового становища, що позбавляє відповідача можливості своєчасно розрахуватись з позивачем з урахуванням всіх належних до сплати сум, представником відповідача були подані до суду звіт про фінансові результати станом на 31.12.2014, копія звіту з праці за січень-грудень 2014, довідка про сплату податків по ТОВ АФ "Хоружівка" у 2014 році, суд вважав можливим зменшення сум нарахованих штрафних санкцій.

За таких обставин, судом першої інстанції задоволені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 250000,00 грн. основного боргу за договором поставки товару на умовах відстрочення платежу № 30 від 19.03.2013, 1000,00 грн. пені за несвоєчасні розрахунки, 242500,00 грн. курсової різниці, 509951,56 грн. - суми 30 % річних, 78586,32 грн. інфляційних збитків, 100,00 грн. штрафу.

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в рішенні.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки товару на умовах відстрочення платежу № 30 від 19.03.2013, яка утворилась внаслідок неналежного виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором або законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 2.1 укладеного договору асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного договору, які є невід'ємною частиною договору та/або накладних документах на відпуск товару.

Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору є його невід'ємною частиною (п. 2.2).

Загальна сума договору за умовами його п. 2.3 встановлена як сукупність додатків та/або накладних документів на відпуск товару (видаткових накладних), які підписані у період дії даного договору. Ціна товару, що є предметом даного договору, вказується у додатках до нього, у національній валюті (п. 2.4).

Умови оплати за поставлену продукцію, що є предметом договору № 30 сторони узгодили у розділі 5 цього договору. Так, покупець (відповідач) відповідно до п. 5.1 договору здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною у додатках та/або накладних на відпуск товару (видаткових накладних), що є невід'ємною частиною цього договору із врахуванням положень п. 2.4 та розділу 5 даного договору.

У ході судового розгляду було встановлено, що на виконання умов укладеного договору поставки позивачем протягом квітня-вересня 2013 року було поставлено відповідачу товару, який є предметом даного договору, на загальну суму 5199376 грн. 60 коп., що підтверджується видатковими накладними за вказаний період, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а також визнається відповідачем.

Відповідно до п. 5.3 договору вартість товару оплачується на поточний рахунок постачальника в національній валюті, скоригованій пропорційно зміні курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Разом з тим, сторони у п. 5.4 визначили та погодили, що оплата товару згідно договору проводиться наступним чином: 20% від вартості товару попередньо оплачується покупцем у строк до 01.04.2013; 30% вартості товару оплачується покупцем у строк до 01.09.2013; 50% від вартості товару оплачується покупцем у строк до 15.10.2013.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, відповідач повинен був сплатити вартість поставленого товару наступним чином:

- 1 039 875,32 грн., що становить 20% від загальної вартості поставленого товару у строк до 01.04.2013;

- 1 559 812,98 грн., що становить 30% від загальної вартості поставленого товару у строк до 01.09.2013;

- 2 559 688,30 грн., що становить 50% від загальної вартості поставленого товару у строк до 01.04.2013;

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема банківських виписок, відповідач не повністю оплатив поставлений йому товар, чим порушив умови укладеного договору поставки № 30 від 19.03.2013. Так, відповідачем було сплачено позивачеві лише 4863516,60 грн. у рахунок оплати вартості товару.

25.12.2013 між сторонами у справі було укладено угоду № 1 про зарахування однорідних вимог, відповідно до умов якої заборгованість відповідача зменшилась на суму 85 860,00 грн.

Таким чином, з урахуванням положень угоди № 1 від 25.12.2013 про зарахування зустрічних однорідних вимог та часткової оплати вартості товару за договором поставки № 30 від 19.03.2013, заборгованість відповідача за договором становила 250000,00 грн., яка була правомірно стягнута на користь позивача за рішенням за суду в зв'язку з її документальною обґрунтованістю.

Слід зазначити, що відповідач в апеляційній скарзі суму основного боргу в розмірі 250 000,00 грн. не спростовує, рішення в зазначеній частині жодним чином під сумнів не ставить.

Крім суми основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача 242 500,00 грн. курсової різниці.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у пункті 5.2 договору № 30 відповідно до ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що ціна на товар та загальна сума договору зазначені у додатках та визначені у національній валюті України, еквівалентній курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на день підписання даного договору. Сума у гривні, що підлягає до сплати покупцем, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни договору (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній у додатках до договору, на курс продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати (згідно додатків до договору поставки № 30 курс гривні є прив'язаним до курсу долара США).

У відповідності із пунктом 5.3 договору поставки № 30 вартість товару оплачується на поточний рахунок постачальника у національній валюті, скоригованій пропорційно зміні курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Крім того, до договору, між сторонами укладено додатки №1, 2, 3, 4, 5 з яких вбачається, що у випадку, якщо курс долара США до гривні на день оплати вище, ніж курс долара США до гривні на день підписання договору сторони, для визначення суми, яка підлягає оплаті, використовують наступну формулу:

S = (А1/А2)*В,де

S - ціна товару на момент проплати;

B - ціна товару на момент підписання даного договору;

А 2 - курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день підписання договору;

А1 - курс долара США до гривні, що встановлений міжбанківському валютному ринку України до гривні на день перерахування грошей.

Аналогічна позиція також вбачається також і безпосередньо у п. 5.2. договору.

Таким чином, укладаючи до договору поставки додатки №1, 2, 3, 4, 5, сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни за весь товар за договором, який буде отриманий після підписання даного додатку.

Положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського України від 25.11.2014 по справі №906/519/14.

Оскільки сторонами у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках та визначено спосіб перегляду ціни відповідно до формули, за якою вираховується зміна ціни, і така домовленість відповідає нормам чинного законодавства, з огляду на значне збільшення курсу продажу іноземних валют до гривні у період існування боргу, тому позовна вимога про відшкодування витрат, пов'язаних зі зміною курсу гривні до її грошового еквіваленту в іноземній валюті (дол. США), курсової різниці, є підставною.

В зв'язку з викладеним, посилання відповідача в апеляційній скарзі на неправомірність стягнення курсової різниці, по видатковим накладним № 322 від 16.09.2013 р. та №237 від 24.06.2013 р., суперечать умовам договору та нормам чинного законодавства, оскільки у додатках № 1,2, 3, 4, 5„ які є невід'ємною частиною договору поставки, сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни, отриманого товару, після підписання договору.

Оскільки на момент подання позову відповідач свій обов'язок щодо оплати товару у повному обсязі не виконав, відтак, позивачем обґрунтовано визначено курс долару США на момент звернення із позовною заявою, а не на момент, коли зобов'язання мало бути ним виконане. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Вищим господарським судом України в постанові від 25.11.2014 у справі № 906/519/14.

Згідно наданих позивачем документів міжбанківський курс долара США станом на дату складання та підписання позовної заяви становив 16,060 грн. за 1 долар США.

З урахуванням викладеного, перевіривши поданий позивачем розрахунок курсової різниці в розмірі 242 500,00 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення курсової різниці.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо й розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Тобто, стаття 625 ЦК України, між іншим, надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, який і було визначено сторонами у п. 8.6 договору купівлі-продажу в розмірі 30% річних за внутрішнім волевиявленням сторонами правочину.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок нарахованих позивачем суми 30% річних в розмірі 509951,56 грн., виходячи з кожного періоду прострочення та суми боргу, з урахуванням встановленого умовами договору графіку оплати товару. Таким чином, судом встановлено, що розрахунок 30% річних є обґрунтованим, тому позовні вимоги в зазначеній частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає правомірними заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат. При цьому, доводи скаржника щодо неможливості стягнення інфляційних в зв'язку з прив'язкою грошового зобов'язання покупця до іноземної валюти, могли бути взяті до уваги лише за умови визначення ціни договору в іноземній валюті. Проте, як в даному випадку ціна визначена у гривневому еквіваленті до долара США, тобто, фактично у гривні.

Таким чином, у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу інфляційні нарахування за весь період прострочення виконання ним своїх зобов'язань.

Перевіривши розрахунок інфляційних, колегія суддів дійшла висновку про його документальну обґрунтованість та правильність, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних в розмірі 78586,32 грн. є також правомірними та підлягають задоволенню.

Варто зауважити, що правомірність одночасного стягнення індексу інфляції та курсової різниці, яка фактично є гривневою різницею вартості товару по відношенню до долара США, підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 21.01.2015 р., по справі № 924/489/14, від 25 листопада 2014 року, по справі № 906/519/14.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх стягнення у відповідності з умовами договору, а також вимогами чинного законодавства. Разом з цим, зважаючи на викладені відповідачем обставини та докази на підтвердження фінансового становища, що позбавляє відповідача можливості своєчасно розрахуватись з позивачем, керуючись приписами ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення сум штрафних санкцій, та стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. пені за несвоєчасні розрахунки та 100,00 грн. штрафу.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що наведені відповідачем доводи в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів, а господарський суд Сумської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 р. у справі № 920/62/15 відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Хоружівка", с. Хоружівка залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 р. у справі № 920/62/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 10 червня 2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.