номер провадження справи 33/97/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 Справа № 908/3330/15

за позовом Командитного товариства "Желєв С.С. і компанія "Комиш-Зорянського елеватора" (юридична адреса: 71030, смт. Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області, вул. Поштова, 10; поштова адреса: 72310, м. Мелітополь Запорізької області, вул. Фрунзе, 31)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Розагропродукт" (70300, смт. Розівка Розівського району Запорізької області, вул. Вокзальна, буд. 14)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: Безух А.М. - довіреність б/н від 15.06.2015 р.;

від відповідача : Минько І.В. - довіреність №10 від 24.06.2015 р.;

ВСТАНОВИВ:

Командитне товариство "Желєв С.С. і компанія "Комиш-Зорянського елеватора", смт. Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області звернулося в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Розагропродукт", смт. Розівка Розівського району Запорізької області заборгованості за договором купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 від 14.06.2013 р. в розмірі 404830,16 грн., з яких: сума 119152, 82 грн. - основного боргу, сума 133954, 33 грн. - відсотки за користування грошовими коштами, сума 75000, 00 грн. - штрафу, сума 76723,01грн. - втрат від інфляції.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 від 14.06.2013 р., позивач перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 150000,00 грн., проте відповідач свої зобов'язання по поставці продукції виконав лише частково - на суму 30847,18грн. Товар на суму 119152, 82 грн. відповідачем позивачу поставлено не було. Неналежне виконання договірних зобов'язань потягло за собою відмову позивача від договору з пред'явленням відповідачу на підставі ст. 693 ЦК України вимоги про повернення попередньої оплати у сумі 119152,82грн. та нарахування санкцій, передбачених пунктами 2.2, 4.4 Договору та ст. 625 ЦК України. Посилаючись на приписи статей 526, 530, 610, 612, 693 Цивільного Кодексу України та умови договору купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 від 14.06.2013 р., позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.05.2015 р. порушено провадження у справі № 908/3330/15-г, розгляд якої призначено на 16.06.2015 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.06.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 25.06.2015 р.

Відповідач - у письмовому відзиві позовні вимоги позивача визнав частково. Зазначив, що відповідач виконав свої обов'язки за Договором частково, в силу об'єктивних причин (неврожай пшениці), поставивши позивачу, в рахунок погашення заборгованості насіння соняшника та пшениці на суму 29 802,68 грн. з ПДВ. Строк виконання зобов'язання по поставці товару Договором передбачений до 15 серпня 2013 року. Таким чином, сума основної заборгованості на момент пред'явлення позову склала 119 152,82 грн. Сума основного боргу була сплачена відповідачем 16 червня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 106 від 16.06.2015 р.

Щодо сплати штрафу в розмірі 50% від суми договору, передбаченого п.4.4 Договору, відповідач, посилаючись на приписи ст. 230 ГК України, ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 232 ГК України та ст.258 ЦК України, відзначив, що у зв'язку з тим, що строк виконання зобов'язання був визначений сторонами до 15 серпня 2013 року, тому позивач прострочив строк позовної давності застосування до відповідача штрафу в розмірі 50% від суми договору на підставі ст.258 ЦК України. Таким чином, за доводами відповідача, з урахуванням погашення основної суми боргу та застосуванням строку позовної давності, заборгованість відповідача на час розгляду справи складає відсотки за користування грошовими коштами та індекс інфляції.

Представники сторін у судовому засіданні 25.06.2015р. підтримали у повному обсязі свої доводи і заперечення.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 25.06.2015 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 14.06.2013р. між позивачем (Покупцем) та відповідачем (Постачальником) був укладений договір купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 (надалі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов'язався передати у майбутньому у власність Покупця, а Покупець - оплатити на момент укладення Договору та прийняти у майбутньому Товар (пшеницю). Строк поставки - до 15.08.2013 р.

Відповідно до п. 2.2 Договору строк оплати Товару: протягом 3 днів з моменту укладання Договору. На суму отриманої попередньої оплати з моменту зарахування коштів на рахунки Постачальника і до переоформлення Товару на Покупця або повернення грошових коштів, Постачальнику нараховуються відсотки за користування коштами з розрахунку 50% річних як плата за користування грошовими коштами.

Згідно з п. 2.7. Договору у разі відмови продавця від поставки Товару чи іншому порушенні умов договору Продавцем, в т.ч. відмови Продавця в разі падіння ринкової ціни підписати додаткову угоду про зменшення ціни відповідного Товару, Покупець має право відмовитися від цього Договору в повному обсязі або частково (за певним видом Товару) і вимагати повернення перерахованих коштів з виплатою штрафу і відсотків за користування грошовими коштами згідно умов цього Договору.

Пунктом 4.4 Договору передбачено, що за порушення строків та умов поставки Продавець сплачує Покупцю штраф в розмірі 50 % від суми Договору, що не звільняє його від виконання обов'язку в натурі та відшкодувати збитки в т.ч. недоотриманий прибуток, у випадку подальшого росту ціни.

На виконання умов Договору позивачем було перераховано відповідачу суму 150000,00 грн. попередньої оплати, що підтверджується платіжним дорученням № 499 від 14.06.2013 р.

ТОВ «Розагропродукт» здійснило поставку Товару на загальну суму 30847,18грн., що підтверджується видатковими накладними: № 6 від 09.10.2014р. (насіння соняшника в кількості 7,012389 т на суму 29802,68 грн.), № 13 від 28.10.2014 р. (пшениця в кількості 0,330т. на суму 792,00 грн.), № 12 від 28.10.2014 р. (пшениця в кількості 0,101 т. на суму 252,50 грн.).

Решта Товару на суму 119152,82 грн. відповідачем позивачу поставлена не була.

У зв'язку з цим, 01 квітня 2015 року КТ «Желєв С.С. і компанія» надіслало на адресу ТОВ «Розагропродукт» пимьсову Вимогу (вих. № 427 від 01 04.2015 р.) про повернення перерахованих грошових коштів з виплатою відсотків за користування грошовими коштами в семиденний термін за договором купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 від 14.06.2013р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вимога позивача була залишена відповідачем без задоволення.

Позовні вимоги про стягнення з ТОВ "Розагропродукт" заборгованості за договором купівлі-продажу майбутнього врожаю № 14 від 14.06.2013 р. в розмірі 404830,16 грн., з яких: сума 119152, 82 грн. - основного боргу, сума 133954, 33 грн. - відсотки за користування грошовими коштами, сума 75000, 00 грн. - штрафу, сума 76723,01грн. - втрат від інфляції, стали предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 662 ЦК України встановлений обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Загальні правила визначення моменту виконання обов'язку продавця передати товар визначені ст. 664 ЦК України.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

У відповідності до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Суд зазначає, що умовами Договору (а саме пунктом 1.1) Сторонами визначено, що строк поставки - до 15.08.2013 р.

Як свідчать матеріали справи, з боку позивача зобов'язання за Договором були виконані належним чином. На виконання умов Договору позивачем було перераховано відповідачу суму 150000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 499 від 14.06.2013 р.

Згідно видаткових накладних: № 6 від 09.10.2014р., № 12 від 28.10.2014 р., № 13 від 28.10.2014 р., відповідачем було поставлено позивачу Товар на загальну суму 30847,18грн.

Решта Товару на суму 119152,82 грн. відповідачем позивачу поставлена не була.

Оскільки Товар у повному обсязі не було відпущено позивачу, він звернувся до відповідача з Вимогою від 01.04.2015 р. (вих. № 427), в якій відмовився від Договору та вимагав в семиденний строк сплатити існуючу заборгованість та відсотки за користування грошовими коштами.

Проте, всупереч приписів закону, вказана вимога позивача була залишена відповідачем без задоволення. Грошові кошти, станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач не повернув.

Згідно до ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовна вимога позивача про повернення суми 119152, 82 грн. є законною та обґрунтованою.

З огляду на досліджені докази, встановлені обставини та вищезазначені приписи норми чинного законодавства України, а також з урахуванням викладеного, суд констатує правомірність заявленої позивачем вимоги про повернення суми 119152, 82 грн.

Разом з тим, після порушення провадження у даній справі, яке відбулось за ухвалою суду від 22.05.2015р., відповідач в повному обсязі сплатив суму основної заборгованості, а саме: платіжним дорученням № 106 від 16.06.2015 р. відповідач перерахував позивачу суму у розмірі 119152, 82 грн.

Відповідно до приписів п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, провадження по справі за вимогою про стягнення суми боргу 119152, 82 грн. слід припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку із відсутністю предмету спору.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, враховуючи встановлений факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов'язання, вимога про стягнення з нього втрат від інфляції заявлена позивачем правомірно.

Разом з тим, враховуючи, що нормою статті 625 ЦК України передбачено право кредитора на нарахування індексу інфляції на суму боргу за прострочення виконання саме грошового зобов'язання, суд відзначає, що період нарахування інфляційних втрат (з серпня 2013 р. по травень 2015 р.), позивачем визначено не вірно.

Так, за умовами укладеного між сторонами Договору, відповідач зобов'язався передати у власність позивача Товар. Тобто зобов'язання відповідача перед позивачем первісно мало не грошовий, а натуральний характер. У зв'язку з тим, що Товар у повному обсязі відповідачем позивачу передано не було, останній, направив на адресу відповідача Вимогу (вих. № 427 від 01.04.2015 р.) в якій зазначив про відмовуна підставі ст. 693 ЦК України від Договору та вимагав у семиденний строк сплатити заборгованість за Договором та перерахувати плату за користування грошовими коштами. Згідно долученого до матеріалів справи Повідомлення про вручення поштового відправлення, вказана Вимога була направлена відповідачу 10.04.2015 р.

Отже, з урахуванням викладеного, грошове зобов'язання виникло у відповідача перед позивачем - 10.04.2015 р.

Таким чином, вірним періодом нарахування втрат від інфляції за порушення відповідачем саме грошового зобов'язання є: квітень - травень 2015 р.

Здійснивши розрахунок втрат від інфляції за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», за період квітень-травень 2015 р., судом встановлено, що з урахуванням суми боргу у розмірі 119152,82 грн., належний розмір інфляційних втрат становить суму 19669,74грн. В решті вимоги про стягнення втрат від інфляції суд відмовляє, як заявленої необґрунтовано.

В силу приписів ч. 5 ст. 694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В пункті 2.2 Договору Сторонами передбачено, що на суму отриманої попередньої оплати з моменту зарахування коштів на рахунки Постачальника і до переоформлення Товару на Покупця або повернення грошових коштів, Постачальнику нараховуються відсотки за користування коштами з розрахунку 50% річних як плата за користування грошовими коштами.

В даному випадку, враховуючи, що 14.06.2013 р. позивачем було перераховано відповідачу суму 150000,00 грн. в якості попередньої оплати за Договором, за період з 15.06.2013 р. по 13.05.2015 р., відповідачу нараховано 50% річних як плату за користування грошовими коштами в розмірі 133954,33 грн.

Розрахунок судом перевірено та визнано вірним.

Таким чином, аналіз зазначених норм права, умов укладеного сторонами Договору та фактичних обставин справи свідчить про те, позовна вимога про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 133954,33грн. є обґрунтованою і правомірною, а тому задовольняється судом.

Крім вищезазначених вимог, позивачем також заявлено до стягнення суму 75000,00грн. штрафу на підставі п. 4.4 Договору.

Суд враховує, що основним актом цивільного законодавства, який регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, є Цивільний кодекс України. Положення вказаного Кодексу поширюються також на господарські відносини, що мають зазначені ознаки.

Частиною 2 ст. 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, та норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Так, частиною 1 ст. 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже зазначалось вище, у п. 1.1 Договору Сторонами узгоджено строк поставки товару - до 15.08.2013 р. Отже, не отримавши від відповідача товар 15.08.2013 р., позивач вже дізнався про факт порушення свого права - 16.08.2013 р.

Відтак, з 16.08.2013 р. розпочався перебіг річного строку позовної давності за заявленою позивачем вимогою про стягнення штрафу за порушення строків та умов поставки, який сплив 16.08.2014 р.

Таким чином, звернутись із позовом до суду про захист свого цивільного права або інтересу за вимогою про стягнення суми 75000,00 грн. штрафу позивач повинен був в період: з 16.08.2013 р. по 16.08.2014 р.

Згідно відмітки відділення поштового зв'язку на конверті, даний позов було направлено до господарського суду Запорізької області - 19.05.2015 р. (надійшов до суду 22.05.2015 р.), отже, строк позовної давності за вимогою про стягнення суми 75000,00 грн. штрафу позивачем пропущено.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

25.06.2015 р. до господарського суду Запорізької області відповідачем було надано письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

За правилами статті 267 цього Кодексу наслідком спливу строку позовної давності у разі наявності відповідної заяви зацікавленої сторони є відмова у позові.

Таким чином, вказана обставина є підставою для відмови у задоволенні позову за вимогою про стягнення штрафу в сумі 75000,00 грн.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено та судом не виявлено.

У позові в цій частині слід відмовити.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, з покладенням судових витрат на відповідача, пропорційно розміру задоволених вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 5424,73 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Провадження у справі № 908/3330/15 за позовною вимогою про стягнення суми 119152,82 грн. основного боргу з повернення попередньої оплати припинити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Розагропродукт" (70300, смт. Розівка Розівського району Запорізької області, вул. Вокзальна, буд. 14, , р/р 5 АБ «Укргазбанк», МФО 320478) на користь Командитного товариства "Желєв С.С. і компанія "Комиш-Зорянського елеватора" (юридична адреса: 71030, смт. Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області, вул. Поштова, 10, , р/р 9575 в АТ «ОТП банк» м. Київ, МФО 300528) суму 133954 (сто тридцять три тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 33 коп. відсотків за користування грошовими коштами, суму 19669 (дев'ятнадцять тисяч шістсот шістдесят дев'ять) грн. 74 коп. втрат від інфляції та суму 5424 (п'ять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 73 коп. судового збору.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України

26.06.2015 р.

Суддя М.В. Мірошниченко