ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2015 року Справа № 915/552/15
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Долгової А.О.,
представника прокуратури: Андреєва А.П.. посв. №013233 від 26.11.2012,
представника позивача-1: Єрмакова А.В. дов. №220/350/д від 18.05.2015,
представника позивача-2: не з`явився,
представника відповідача-1: Ліхолєтова В.В. дов. №37 від 06.02.2015,
представника відповідача-2: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону (54030, м.Миколаїв, вул..Нікольська, 18-а) в інтересах Держави в особі:
1. Міністерства оборони України (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6),
2. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва
(54056, м.Миколаїв, пр.Миру, 62-А )
до відповідачів:
1. Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН»
(57050, Миколаївська обл., Веселинівський р-н., с.Староолексіївка, вул.Центральна, 1),
про: визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі №63 від 20.02.2012, -
в с т а н о в и в:
Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва, в якому просить визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі №63 від 20.02.2012, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «ЛАН». В обґрунтування своїх вимог військовий прокурор зазначає, що договір про спільний обробіток землі №63 від 20.02.2012, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «ЛАН», суперечить вимогам ст.ст.20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України та ст.4 Закону України «Про використання земель оборони».
У письмових поясненнях Міністерства оборони України (а.с.43-48) позицію військового прокурора підтримано у повному обсязі.
Відповідач-1 у відзиві (а.с.50, 51) проти задоволення позову прокурора заперечив, посилаючись на наступне:
- відповідно до Директиви Міністерства оборони України від 30.11.2012 №Д-322/1/16ДСК військова частина НОМЕР_2 підлягала розформуванню, а її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 , згідно цієї Директиви фінансово-економічною службою Сухопутних військ України Збройних Сил України видано розпорядження за вих. №116/14/2/2130 від 29.12.2012 згідно якого військову частину НОМЕР_1 призначено правонаступником з усіх фінансових питань. Таким чином, укладання додаткових угод до договору спільного обробітку землі №63 відбувалось на правах правонаступництва;
- статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам, вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Військова частина НОМЕР_1 має погодження Договору зі Ставківською селищною радою, а тому жодних порушень бути не може. Що стосується надання дозволу на вирощування сільськогосподарських культур юридичними особами, то цей дозвіл був наданий ще військовою частиною НОМЕР_2 ще 24.02.2012, а не військовою частиною НОМЕР_1 , яка лише прийняла на себе господарську діяльність, права та обов`язки за цим договором, а це означає, що питання надання дозволу на вирощування сільськогосподарських культур не може бути предметом розгляду у зв`язку зі спливом строку позовної давності;
- КЕВ м.Миколаїва даний договір було погоджено належним чином, про що міститься відмітка на договорі;
- у Збройних Силах України існує певний порядок розформування військових частин, який закріплений у Наказі Міністра оборони України від 16.07.1997 №300 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.12.1997 за №615/2419, а саме пунктом 8.2.1 в даному нормативно-правовому акті вказано, що «...Військова частина (з`єднання) розформовується на підставі директиви (наказу) відповідного командування...». Підставою для (розформування військової частини НОМЕР_2 були Директива Міністра оборони України від 30.11.2012 №Д-322/1/16дск, Директива КСВ ЗСУ від 10.12.2012 №Д-7дск, наказ командира в/ч НОМЕР_3 (орган військового управління якому на той час були - підпорядковані в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 ). На підставі цих Директив та наказу було складено акт прийому-передачі будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_2 (земельна ділянка яка є предметом спору). Відповідно до цього Акту в/ч НОМЕР_2 передало в/ч НОМЕР_1 земельну ділянку з будівлями та спорудами, розташованими на ній. Таким чином, військова частина НОМЕР_1 була повністю наділена правами правонаступника у фінансово-господарській діяльності військової частини НОМЕР_2 . Відповідно до договору «про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі» військова частина НОМЕР_2 передала свої повноваження за договором спільного обробітку землі №63 від 20.02.2012 військовій частині НОМЕР_1 .
27.05.2015 відповідач-1 надав до суду уточнення до відзиву на позовну заяву заступника військового прокурора Миколаївської області (а.с.67-70), в якому зазначає, що:
- відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №З-рп/99 «Положення абзацу четвертого частини першої статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України в контексті пункту 2 статті 121 Конституції України треба розуміти так, що прокурори та їх заступники подають до арбітражного суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ ї організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності». КЕВ м.Миколаїв та Міністерство О України не може бути позивачем по даній справі, оскільки цим органом не є, а КЕВ м.Миколаїва і не був користувачем земельної ділянки, залученої військовою частиною НОМЕР_2 , яка була повноправним землекористувачем на підставі державного Акту на право постійного користування землею №062408 від 1978 року. Таким чином, ані КЕВ м Миколаїв, ані Міністерство оборони України (як окрема юридична особа) жодного відношення до цієї земельної ділянки не мали і не мають. Єдиним землекористувачем, у відповідності до вимог статей 92, 95 Земельного кодексу України, на момент укладення договору була виключно військова частина НОМЕР_2 , оскільки згідно статей 125, 126 Земельного кодексу України «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав», а це означає, що ані Міністерство оборони України, ані КЕВ м Миколаїв не були зареєстровані у відповідних державних органах ані на момент укладення оспорюваного договору та додаткових угод, ані на сьогоднішній день;
- відповідно до директиви Міністра оборони України від 30.11.2011 №Д-322/1/16 дск, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.12.2012 №Д-7дск, наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 21.12.2012 №1032 командуванням ЗС України було прийнято рішення щодо розформування військової частини НОМЕР_2 та визначення її правонаступником військову частину НОМЕР_1 . На підставі цих рішень та в порядку пункту 11.2 наказу Міністра оборони України «Про затвердження Положення про фінансове господарство військової частини ЗС України» Головним фінансово-економічним управлінням Сухопутних військ ЗС України (забезпечувальний фінансовий орган) було винесено рішення про постановку військової частини НОМЕР_2 на фінансове забезпечений до військової частини НОМЕР_1 . Внаслідок цього, військовою частиною НОМЕР_2 за погодженням з військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «ЛАН» було укладено договір від 05.01.2013 про зміну сторони у договорі спільного обробітку землі (стаття 188 ГК України, статті 509, 510, 512 - 523 Цивільного кодексу України) за яким військову частину НОМЕР_2 змінено на НОМЕР_1 та наділено її усіма відповідними правами та обов`язками за оспорюванним договором та всією фінансовою та господарською діяльністю в цілому.
Відповідач-2 у відзиві (а.с.59) проти задоволення позову прокурора заперечив та повністю підтримав позицію військової частини НОМЕР_1 .
Під час розгляду справи, представники військової прокуратури та сторін підтримали доводи, викладені у позові та запереченнях проти позову.
У судовому засіданні 15.06.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст.1, 10 Закону України «Про оборону України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності й неподільності. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборою України, яке згідно ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» є Центральним органом виконавчої влади й військового управління. Наведенні орган здійснює керівництво структурними підрозділами Збройних Сил України, до числа яких відноситься військова частина НОМЕР_1 .
Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Силі України», ст.ст.3, 4, 6 Закону України «Про управління об`єктами державне власності», п.45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке, зокрема здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки, оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України, створює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи та організації, затверджує їх положення (статути).
20.02.2012 між військовою частиною НОМЕР_2 та ТОВ «ЛАН» укладено договір про спільний обробіток землі №63 (надалі Договір №63), предметом якого є спільна діяльність без утворення юридичної особи для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація з використанням земельної ділянки військової частини загальною площею 990 га, терміном до 01.12.2015.
Згідно з п.3.1 Договору №63 військова частина НОМЕР_2 зобов`язується залучити до спільного обробітку землі, що буде проводитися разом із ТОВ «ЛАН» земельні ділянки, що надані військовій частині НОМЕР_2 в безстрокове користування, згідно державного акту серія Б №062408 площею 990 га, терміном до 01.12.2015.
19.10.2012 між сторонами укладено Додаткову угоду б/н до Договору №63, відповідно до якої сторони внесли зміни до п.6.1 Договору. Зокрема, сторони домовилися, що внесок Військової частини до спільної діяльності є вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 999 га, згідно акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, складає 158442,0 грн.
Відповідно до директиви Міністра оборони України №Д-322/1/16дск від 30.11.2011, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №Д-7дск від 10.12.2012, командуванням Збройних Сил України було прийнято рішення щодо розформування військової частини НОМЕР_2 та визначення її правонаступником військову частину НОМЕР_1 (а.с.52).
Згідно акту прийому-передачі будівель та споруд військового містечка №1 від 07.03.2013 земельна ділянка площею 6960 га була передана від військової частини НОМЕР_2 військовій частині НОМЕР_1 та вчинено інші організаційні заходи, що підтверджують правонаступництво військової частини НОМЕР_1 (а.с.53, 71-82).
Договором про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі від 05.01.2013, військова частина НОМЕР_2 передала свої повноваження за договором спільного обробітку землі №63 від 20.02.2012 військовій частині НОМЕР_1 (а.с.89).
Додатковою угодою №2 від 05.03.2013 до Договору №63 військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «ЛАН» внесено зміни до п.3.1 Договору, відповідно якого військова частина НОМЕР_1 зобов`язується залучити до спільного обробітку землі, що буде проводитися разом із ТОВ «ЛАН» земельні ділянки, площею 1010,52 га, терміном до 01.12.2015 (а.с.15).
Додатковою угодою №3 від 06.01.2014 до Договору №63 сторони внесли зміни до п.3.1, 6.1, 8.6, розділ 11 та п.12.2, зокрема, домовились залучити до спільного обробітку землі, що буде проводитися разом із ТОВ «ЛАН» земельні ділянки, площею 1010,52 га, терміном до 31.12.2020 (а.с.17).
Представниками сторін підтверджено, що умови Договору №63 сторонами виконувались належним чином.
Відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Правові засади і порядок використання земель оборони визначаються Законом України «Про використання земель оборони» №1345-IV від 27.11.2003, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, частиною 1 статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Господарським судом встановлено, що земельна ділянка, яка залучена відповідачем-1 до спільної діяльності за договором, належить до категорії земель оборони, а отже порядок її використання є предметом регулювання Закону України «Про використання земель оборони».
Закон України «Про використання земель оборони» містить вказівку на існування особливостей надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти, які мають визначатися Кабінетом Міністрів України.
Однак, на час укладення оспорюваного договору, та на час розгляду справи, Кабінетом Міністрів України особливостей використання земель оборони визначено не було. Натомість, діє наказ Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483 «Про затвердження «Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями» і «Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України».
Відповідно до п.1 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 (надалі - Положення), землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п.17-19 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.
Відповідно до п.23 Положення відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безпосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України.
Відповідно до п.25 Положення облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.
Відповідно до п.28 Положення відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби.
Відповідно до п.32 Положення після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативно-територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.
Відповідно до п.36 Положення військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.
Відповідно до п.38 Положення визначено, що ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.
Згідно п.39 Положення, передача земель у тимчасове користування відбувається з погодженням заступника міністра оборони України командуючих видів Збройних Сил України; начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України; командуючих військами військових округів, в залежності від підпорядкування об`єктів.
Отже, чинним на час укладення спірного договору законодавством України військовим частинам не було заборонено надавати дозвіл юридичним особам та передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) для вирощування сільськогосподарських культур земельні ділянки, що належать до категорії земель оборони, в тому числі ділянки полігонів, але з дотриманням певної процедури, а саме: погодженням відповідальних осіб в структурі Міністерства оборони України та погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади.
При цьому, надання у тимчасове використання для вирощування сільськогосподарських культур земельних ділянок, що належать до категорії земель оборони, не свідчить про зміну цільового призначення земельної ділянки.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах, виданим Департаментом фінансів Міністерства оборони України та зареєстрованим 29.09.2010р. за №547 ВЧ НОМЕР_1 дозволені види господарської діяльності, зокрема, вирощування зернових та технічних культур (код 01.11.0) (а.с.83).
Відповідно до державного акту на право постійного користування землею Б №062408 від 1978 року, виданого військовій частині № НОМЕР_5 (землекористувач) (правонаступником якої виступає військова частина НОМЕР_2 , про що зазначено прокурором в позові та не спростовано іншими учасниками в судовому засіданні), земельну ділянку площею 7102,5 га було виділено для військових потреб (а.с.84-87).
Враховуючи положення ст.ст.1, 2, 4 Закону України «Про використання земель оборони» та приписів вищевказаного Положення, директиви Міністра оборони України №Д-322/1/16дск від 30.11.2011, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №Д-7дск від 10.12.2012, військова частина НОМЕР_1 як правонаступник військової НОМЕР_2 є безпосереднім землекористувачем земельної ділянки згідно Державного акту Б №062408 від 1978 року.
Той факт, що КЕВ м.Миколаєва на даний час вчиняються дії по оформленню права постійного користування спірною земельною ділянкою, не може бути підставою для визнання Договору №63 недійсним, оскільки згідно ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка у КЕВ м.Миколаєва на момент укладання договору та на час розгляду справи відсутня.
З наданих суду доказів вбачається, що військовою частиною НОМЕР_2 укладання спірного Договору №63 від 20.02.2012 було погоджено з КЕВ м.Миколаєва та з органом місцевого самоврядування - Станківською селищною радою (а.с.88).
За вказаних обставин, суд вважає, що при укладанні Договору №63 не було допущено порушення ст.ст.20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України та ст.4 Закону України «Про використання земель оборони», тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до п.4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 (зі змінами та доповненнями), приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст.49 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору в розмірі 1218,0 грн. за розгляд вимоги немайнового характеру в доход Державного бюджету України з позивачів порівну по 609,0 грн.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 821, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.
2. Стягнути з Міністерства оборони України, Повітрофлотський проспект, 6, м.Київ, 03168 (відомості про банківські реквізити відсутні, ) в доход Державного бюджету України (р/р 3002 в ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, код , код класифікації доходів бюджету 22030001, ) 609,0 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, пр.Миру, 62 А, м.Миколаїв, 54056 (відомості про банківські реквізити відсутні, ) в доход Державного бюджету України (р/р 3002 в ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, код , код класифікації доходів бюджету 22030001, ) 609,0 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом
Згідно ст.ст.91, 93 Господарського процесуального кодексу України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.
Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.
Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення оформлене у відповідності до ст.85 ГПК України
та підписана суддею 22 червня 2015 року.

Суддя М.В.Мавродієва