ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Справа № 5024/1350/2011
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Чернов Є.В. - головуючий, Корнілова Ж.О. Кузьменко М.В.,
за участю представників: Генеральної прокуратури України Фонду державного майна України Федерація професійних спілок України дочірнього підприємства "Санаторій "Гопри" ЗАТ лікувально-оздоровчих профспілок України "Укрпрофоздоровниця" Попенко О.С. Склярук Ю.В. Хоменко А.В. Самойленко В.І. Счастливенко Ю.Г.
розглянув касаційну скаргудочірнього підприємства "Санаторій "Гопри" ЗАТ лікувально-оздоровчих профспілок України "Укрпрофоздоровниця"
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 року
у справі№ 5024/1350/2011 господарського суду Херсонської області
за позовомПрокурора Голопристанського району Херсонської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до за участю третіх осіб:дочірнього підприємства "Санаторій "Гопри" ЗАТ лікувально-оздоровчих профспілок України "Укрпрофоздоровниця"; приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих профспілок України "Укрпрофоздоровниця" Херсонське державне бюро технічної інвентаризації Федерація професійних спілок України
прозаборону експлуатації будівлі; визнання права власності та витребування майна
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 12.09.2011р. (суддя Задорожна Н.О.) позов задоволено у повному обсязі.

Рішення мотивоване тим, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 року (судді: Жеков В.І., Лавриненко Л.В., Пироговський В.Т.) рішення господарського суду Херсонської області від 12.09.2011р. залишино без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками про обґрунтованість вимог позову про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки свідоцтво про право власності на спірний об'єкт ЗАТ ЛОЗ ПУ "Укрпрофорздоровниця" отримано за відсутності правових підстав і в порушенні приписів ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 392 ЦК України, що встановлено постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2015р. у справі №5024/1928/2011.

Що стосується тверджень апелянта щодо пропуску прокурором строку позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами, колегія суддів апеляційної інстанції зазначені твердження до уваги не приймає та зазначає, що відповідно до положень ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння громадських організацій або громадян, а згідно з п.4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, чинної на час розгляду спору, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відповідач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Скаржник доводить, що судом не було надано оцінки договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном від 18 листопада 1990 року, який було укладено між Загальною Конфедерацією Профспілок СРСР і Федерацією незалежних профспілок України згідно з яким спірне майно закріплено Федерацією незалежних профспілок України на праві власності; позивачем не надано доказів визнання цього договору недійсним, не доведено належними доказами належність спірного майна до загальнодержавної власності.

Закон України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" прийнято 10.09.1991 року, тобто вже після укладення зазначеного договору, тому його положення не можуть бути поширені па цей договір. ст. З Закону встановлено, що недійсним визнаються майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР 29 листопада 1990 року. Зазначений же договір було укладено до введення мораторію, а тому посилання на цей Закон є необґрунтованими та безпідставними.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі № 137/7 встановллено що майно, на базі якого було створено ЗАТ ЛОЗ "УКРПР0Ф03Д0Р0ВНИЦЯ", передано Радою Міністрів УРСР Укрпрофраді, правонаступником якої є Рада Федерації незалежних профспілок України, що вбачається з установчих документів профспілкового об'єднання.

Право профспілок на володіння, користування і розпорядження ним майном, в тому числі спірним майном, не оспорене, а тому відповідно до ст. ст. 28, 48, 49 Закону України "Про власність" є правомірним.

Ні в строк до 15 березня 1992 року, так і до даного часу, ані Федерація незалежних профспілок України, ані ЗАТ ЛОЗП "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" до переліку об'єднань, підприємств, установ та організацій, що уклали майнові договори, пов'язані зі зміною форм власності і власника державного майна, з порушенням мораторію, віднесені не були.

Посилання на постанову ВР УРСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 року № 506-ХІІ, якою вводився мораторій на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління безпідставне, оскільки зазначена постанова не могла поширюватися па правовідносини зі створення ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ", оскільки ініціатором передачі майна до статутного капіталу товариства органи державної влади і управління не виступали.

Постанови Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованих на території України» від 10 квітня 1992 року та «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 04 лютого 1994 року в частині визначення правонаступника майна інших загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та передачі його тимчасово Фонду державного майна України, а також про віднесення такого майна до загальнодержавної власності, не стосується майна, переданого у власність Федерації професійних спілок України в установленому законодавством порядку.

Таким чином, скаржник вважає, що майно професійних спілок Союзу РСР та України не відносилось і не відноситься до державної власності. Право профспілок на володіння, користування і розпорядження цим майном, в тому числі спірним майном, не оспорене, а тому відповідно до ст. ст. 28, 48, 49 ЗУ "Про власність" є правомірним.

Скаржник доводить порушення норм ст.ст. 256, 267, 268 ЦК України про позовну давність, вважає, що в позові повинно бути відмовлено також у зв'язку із впливом позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався з 01.05.1992 р., оскільки відповідно з Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 р. «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадянських органі задій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» Фонд державного майна України зобов'язано прийняти майно підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР.

Вищий господарський суд України вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, які взяли участь в судовому засіданні, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення відповідач позов не визнав з тих підстав, що за вимогами, які заявлені позивачем, минув термін позовної давності.

Касаційна інстанція зазначає, що встановлення законом позовної давності, тобто строку для захисту порушеного права, а також наслідків пропуску цього строку обумовлено необхідністю забезпечити стабільність цивільних правовідносин

Позовна давність є строком, встановленим законом для примусового виконання обов'язку, вчинення дій з метою захисту чи відновлення порушених чи оспорюваних прав.

Можливість реалізації порушеного права означає, що у позивача повинні бути підстави для пред'явлення вимоги, тобто, що належні йому суб'єктивні права на майно порушені відповідачем.

Відхиляючи доводи відповідачів про застосування позовної давності місцевий господарський суд дійшов висновку, що позов заявлений прокурором в інтересах ФДМУ в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, визначивши початок перебігу строку позовної давності з моменту проведення прокуратурою перевірки законності відчуження спірного майна Федерацією профспілок України за завданням Генеральної прокуратури України від 03.06.2011 р., отриманим 09.06.2011 р..

Погодившись з рішенням щодо задоволення вимог прокурора про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд апеляційної інстанції курувався положеннями ст. 83 ЦК УРСР та п.4 ч. 1 ст. 268 ЦК України які, відповідно, не поширюють позовну давність на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння громадських організацій або громадян та на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

При усуненні розбіжностей місцевого та апеляційного господарського суду в питанні поширення позовної давності на спірні правовідносини суд касаційної інстанції виходить з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи прокурор звернувся з даним позовом 12.07.2011 р.

Відповідно до норм 4 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (01.01.2004р).

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За нормою п. 6 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки, як вірно зазначив апеляційний господарський суд з посиланням на норму ст. 83 ЦК УРСР позовна давність на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння громадських організацій або громадян не поширювалася, тому слід визнати, що на момент предявлення даного позову позовна давність не сплила.

Відтак, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми про позовну давність Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004 р. в редакції чинній на момент пред'явлення позову.

Як встановлено судом прокурор звернувся до суду з позовом про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з ст. 16 ЦК України серед передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як зазначено в частині другій цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно норми ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії або нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування як спосіб захисту.

Отже, в контексті норм ст.ст. 16, 21 ЦК України слід зазначити, що визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб законодавством визначено окремим способом захисту порушеного права.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено нормою ст. 387 ЦК України.

Визнання права власності як спосіб захисту передбачено нормою ст. 392 ЦК України.

Враховуючи зміст та характер позовних вимог суд касаційної інстанції приходить до висновку, що вимоги про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння не тотожні вимогам про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

На час звернення з даним позовом випадки непоширення позовної давності визначалися нормами ст. 268 ЦК України.

Зокрема, це стосувалося вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до висновку про безпідставність поширення апеляційним господарським судом норми ст. 268 ЦК України про непоширення позовної давності на вимоги визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки наведеною нормою передбачалося непоширення позовної давності лише щодо правових актів органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За нормою ст. 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Чинними на час предявлення позову нормами про позовну давність не встановлювалися винятки для захисту права власності у спосіб його визнання чи витребування майна із чужого незаконного володіння, тому слід визнає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що для даної категорії спору позовна давність згідно з нормою ст. 257 ЦК України становить три роки.

Відповідно до норм ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначає, що при визначенні початкового моменту з якого слід обраховувати перебіг позовної давності місцевий господарський суд невірно виходив з обставин обізнаності прокурора з порушенням права.

За нормою ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таку правову позицію сформулював Верховний Суд України у постановах від 27.05.2014 р. № 3-23гс14, від 02.09.2014 р. № 3-82гс14, від 23.12.2014 р. № 3-194гс14.

Зазначеного місцевий суд не врахував, визначаючи початок перебігу позовної давності для позивача безпідставно виходив з обставин проведеної прокурором перевірки, натомість обставин, які б свідчили про обізнаність Фонду державного майна України з порушенням права не встановив.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на положення норм закону та враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду України слід зазначити, що тягар доведення тих обставин, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила покладається на позивача.

При таких обставинах оскаржувані судові рішення не можна визнати обґрунтованими та слід скасувати як такі, що прийняті при неправильному застосуванні норм матеріального права з направленням справи на новий розгляд суду першої інстанції.

При новому розгляді суду належить дослідити питання застосування позовної давності за заявою відповідача, керуючись наведеною правовою позицією.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11110,11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 р. та рішення господарського суду Херсонської області від 12.09.2011р. у справі № 5024/1350/2011 господарського суду Херсонської області скасувати.

Справу передати на новий розгляд господарському суду Херсонської області.

Головуючий - суддя Є.Чернов

Судді Ж.Корнілова

М.Кузьменко