КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 910/5639/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник Почерний С.Л. - за довіреністю.

Від відповідача: представник Ковригін О.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 року

у справі № 910/5639/15-г (суддя: Смирнова Ю.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної

компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 9 664,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 9 664,08 грн., з яких 6 696,83 грн. основного боргу, 669,68 грн. інфляційних втрат, 603,27 грн. 3 % річних, 1 225,52, грн. пені та 468,78 грн. 7 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу №101-К від 01.06.2010 року щодо оплати за поставлений позивачем товар.

02.04.2015 року представником відповідача до Господарського суду м. Києва подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на сплив строку позовної давності щодо заявлених вимог.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 року у справі № 910/5639/15-г позов задоволено частково, а саме стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" заборгованість у розмірі 6696 (шість тисяч шістсот дев'яносто шість) грн. 83 коп., 3 % річних у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) грн. 99 коп. та судовий збір у розмірі 1313 (одна тисяча триста тринадцять) грн. 43 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що Акти звірки взаємних розрахунків підписані бухгалтерами, а тому вони не можуть прийматися до уваги та переривати строк позовної давності.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз") (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір №101-К, за умовами якого постачальник зобов'язується продати, а покупець оплатити та прийняти господарські товари (надалі - товар), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору назва, кількість та асортимент товару зазначені у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору (Додаток №1).

Пунктами 3.1, 3.2 Договору визначено, що ціна продукції зазначена у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору (Додаток № 1). Загальна сума цього Договору відповідає вартості товару, зазначеній у специфікації до нього і складає 6696,83 грн, враховуючи ПДВ 20% 1116,14 грн.

Згідно з п. 3.3 Договору оплата вартості товару постачальнику здійснюється після отримання товару на складі постачальника.

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що покупець зобов'язується оплатити 100% вартості товару протягом 3-х днів з моменту отримання товару від постачальника.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання умов Договору 01.06.2010 року було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 6 696,83 грн.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України та приписів п. 3.4 Договору відповідач зобов'язаний був здійснити розрахунки за поставлений товар до 04.06.2010 року (включно).

Однак, відповідачем зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 6 696,83 грн.

Вказана заборгованість підтверджена підписаними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств актами звірки розрахунків від 01.10.2012 року та від 14.10.2013 року, за змістом яких відповідач визнає, що станом на 30.09.2012 року та 30.09.2013 року відповідно у відповідача за даними бухгалтерського обліку перед позивачем існує заборгованість у загальному розмірі 1091584,19 грн, з яких 6696,83 грн заборгованості за Договором №101-К від 01.06.2010 року (видаткові накладні №2755-06, 2732-06, 2727-06, 2728-06, 2729-06, 2730-06, 2731-06, 2733-06, 2734-06, 2747-06, 2746-06, 2745-06, 2744-06, 2743-06, 2742-06, 2741-06, 2740-06, 2739-06, 2738-06, 2724-06, 2737-06, 2736-06, 2735-06, 2749-06, 2726-06, 2748-06).

Як свідчать матеріали справи, 02.04.2015 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи те, що свій обов'язок з оплати товару за Договором відповідач повинен був здійснити до 04.06.2010 року (включно), перебіг позовної давності за вказаним договором розпочався з 05.06.2010 року.

В силу ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 . 3 ст. 264 Цивільного кодексу України України Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як зазначено в п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що, оскільки, сторонами 01.10.2012 року складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 на загальну суму 1 091 584,19 грн, який включає борг за Договором купівлі-продажу №101-К від 01.06.2010 в сумі 6696,83 грн, враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2012 року та спливає 01.10.2015 року.

Враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до суду 06.03.2015 року (згідно штампу поштової установи), тобто в межах строку позовної давності, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості задоволенню не підлягає.

Натомість, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6 696,83 грн підлягають задоволенню.

Судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що Акти звірки взаємних розрахунків підписані бухгалтерами, а тому вони не можуть прийматися до уваги та переривати строк позовної давності, оскільки відповідачем не надано жодних доказів того, що бухгалтера обох юридичних осіб не мали повноважень на складання та підписання вказаних вище Актів.

Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 1225,52 грн (нараховану за період прострочення з 05.06.2010 по 04.12.2010), штраф у розмірі 468,78 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судовою колегією встановлено, що умовами укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу №101-К від 01.06.2010 року не визначено розмір та базу нарахування ані пені, ані штрафу.

При цьому, здійснюючи розрахунок пені та штрафу, позивач посилається на положення статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у розмірі: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, положення вказаної норми стосуються відповідальності саме за порушення негрошового зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, а саме, господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Отже, враховуючи, що сплата відповідачем суми коштів у розмірі 6 696,83 грн є грошовим зобов'язанням, оскільки є вираженим в грошових одиницях зобов'язанням сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахування позивачем пені та штрафу за невиконання грошового зобов'язання за Договором купівлі-продажу №101-К від 01.06.2010 року на підставі положень ст. 231 Господарського кодексу України є безпідставним.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1225,52 грн та штрафу у розмірі 468,78 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 603,27 грн (за період з 05.06.2010 по 04.06.2013) та інфляційних втрат у розмірі 669,68 грн (за період з 05.06.2010 по 04.06.2013).

3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п.1.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, враховуючи наведене, переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Перерахувавши 3% річних річних та інфляційних нарахувань, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, з урахуванням строків позовної давності, дати подачі позову та заяви позивача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 250,99 грн за період прострочення з 06.03.2012 року по 04.06.2013 року, тобто в межах трьох років від дати подачі позову, а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки за вказаний період інфляційне збільшення суми боргу не відбулось.

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню 6 696,83 грн. основного боргу та 3 % річних у розмірі 250,99 грн.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи встановлене вище, судова колегія дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено частково, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції вірно дотримані вимоги ст. 49 ГПК України щодо покладення судового збору за подання позовної заяви на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 року у справі № 910/5639/15-г - без змін.

3. Матеріали справи № 910/5639/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська