ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

25 червня 2015 р. Справа № 902/724/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна фірма "Нова Справа", юридична адреса: 21050, м. Вінниця, вул. Козицького, 46; фактична адреса: 79024, м. Львів, вул. Польова, 57 б

про стягнення 26332,08 грн.

Головуючий суддя Баранов М.М.

Cекретар судового засідання Снігур О.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю;

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2015 року до господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна фірма "Нова Справа" про стягнення 26332,08 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 26 травня 2015 року порушено провадження у справі №902/724/15 з призначенням судового засідання на 09 червня 2015 року.

На визначену судом дату з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився.

08 червня 2015 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання (вх. канц. суду №06-52/5604/15) про відкладення розгляду справи, мотивоване участю представника ТОВ "Торгівельна фірма "Нова справа" ОСОБА_3 в іншому судовому засіданні.

Враховуючи нез'явлення в судове засідання представника відповідача, неподання сторонами витребуваних доказів, ухвалою суду від 09.06.2015 року, розгляд справи відкладено на 25.06.2015 року.

В судове засідання з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, пояснень та доказів, витребуваних ухвалою від 09.06.2015 року суду не надав.

При цьому відповідач причин неявки суду не повідомив, хоча про час, день та місце розгляду справи останній був повідомлений завчасно та належним чином - ухвалою суду від 09.06.2015 року, надіслання якої сторонам стверджується реєстром відправки поштової кореспонденції суду.

При цьому судом встановлено, що в матеріалах справи міститься поштове повідомлення за № 754 з відміткою про вручення поштового відправлення уповноваженому Мончук (а.с. 65).

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Оскільки норми ст.ст. 38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

22.10.2014 року між позивачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна фірма "Нова справа" було укладено договір поставки №НГ-028, відповідно до якого позивач як продавець узяв на себе зобов'язання передати у власність відповідача як покупця кондитерські вироби, в кількості і в асортименті, відповідно до видаткових накладних, які є невід'ємною частиною дійсного договору, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти з оплатити кондитерські вироби (п. 1.1. договору).

Оплата за товар, що був поставлений, здійснюється покупцем протягом 21 календарного дня з моменту передачі товару.

Позивач поставив відповідачу кондитерські вироби на загальну суму 51144,53 грн., що підтверджується:

- видатковою накладною № 209 та товарно-транспортною накладною № 177 від 06.03.2015 року та на суму 7980,76 грн.;

- видатковою накладною № 228 та товарно-транспортною накладною № 192 від 13.03.2015 року на суму 10192,10 грн.;

- видатковою накладною № 251 та товарно-транспортною накладною № 212 від 20.03.2015 року на суму 23689,07 грн.;

- видатковою накладною № 272 та товарно-транспортною накладною №234 від 27.03.2015 року на суму 9282,60 грн.

Згідно накладної №НГб-000001 від 06.05.2015 року відповідач повернув позивачу товар на загальну суму 24812,45 грн.

Оригінали вказаних накладних судом оглянуто в судовому засіданні, належним чином засвідчені копії знаходяться в матеріалах справи (а.с. 15-28).

Оскільки відповідач протягом 21 календарного дня з моменту передачі товару (як це передбачено договором) не розрахувався з позивачем за отриманий товар, останній звернувся до суду з позовом про стягнення 26332,08 грн. заборгованості.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору поставки №НГ-028 від 22.10.2014 року між ними виникли зобов'язання, які мають елементи правової природи договору поставки.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, відтак, суд вважає, що позов в частині стягнення 26332,08 грн. основного боргу був заявлений обґрунтовано.

Доказів погашення заборгованості, як і будь-яких інших пояснень та доказів відповідач суду не надав, наявність заборгованості стверджується наданими позивачем документами, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судового збору, сплаченого позивачем, за приписами статті 49 ГПК України, в зв'язку із задоволенням позовних вимог покладається на відповідача.

У позовній заяві позивачем було заявлено клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Ухвалою від 26.05.2015 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

Разом з тим, 09.06.2015 року позивачем разом із супровідним листом (вх. № 06-52/5679/15 від 09.06.2015 року) було повторно подано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунку відповідача. При поданні вказаного клопотання позивач доказів сплати судового збору суду не надав. Ухвалою суду від 09.06.2015 року в задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено.

Відповідно до п. 2.14. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 якщо господарським судом розглянуто і відхилено заяву про вжиття запобіжних заходів або про забезпечення позову, то за подання іншої заяви з тих же питань заявник зобов'язаний сплатити судовий збір на загальних підставах.

Частиною 4 п. 2.22. вказаної постанови пленуму також передбачено, що на виняток з наведених правил у разі, коли ГПК не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), то суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами за згідно із статтею 49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Оскільки в задоволенні клопотання про забезпечення позову позивачу було відмовлено, з нього належить стягнути судовий збір за повторне подання клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову відповідно до Закону України "Про судовий збір"

В судовому засіданні представник позивача не заперечував проти оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Керуючись ст.ст. 1, 4-3, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовільнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна фірма "Нова Справа" (юридична адреса: 21050, м. Вінниця, вул. Козицького, 46; фактична адреса: 79024, м. Львів, вул. Польова, 57 б, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61072, АДРЕСА_1, ПН НОМЕР_1) 26332,08 грн. боргу за товар, 1827,00 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61072, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 1827,00 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів по забезпеченню позову.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили

Повне рішення складено 26 червня 2015 р.

Суддя Баранов М.М.

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу АДРЕСА_1;

3,4 - відповідачу юридична адреса: 21050, м. Вінниця, вул. Козицького, 46; фактична адреса: 79024, м. Львів, вул. Польова, 57 б.