ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015 р. Справа№ 914/2644/14

Господарський суд Львівської області у складі судді Р.Матвіїва при секретарі судового засідання О.Сало розглянув матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства "Ремпромбуд-Сервіс", смт. Запитів, Кам'янка-Бузький район, Львівська область;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубокомплект", м. Москва, Росія;

про: стягнення 242 560, 75 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 2 827 189 грн. 14 коп.

У судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Віктюк Р.О. - представник на підставі довіреності б/н від 20.06.2014 року;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою суду від 24.07.2014 року прийнято до розгляду позовну заяву та порушено провадження у справі за позовом Приватного підприємства "Ремпромбуд-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубокомплект" про стягнення 242 560, 75 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 2 827 189 грн. 14 коп. Розгляд справи призначено на 26.08.2014 року.

У судовому засіданні 26.08.2014 року представником позивача на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі подано відповідні документи. Із поданих документів, зокрема, Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубокомплект" зареєстровано на території Російської Федерації. Докази на підтвердження наявності на території України у відповідача офіційних представництв відсутні. Судом зупинено провадження у справі до виконання судового доручення про вручення документів відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Нефтетрубокомплект», розгляд справи призначено у судовому засіданні 17.03.2015 року на 11:00 год., а у випадку невиконання судового доручення у вказаний термін розгляд справи відбуватиметься 14.04.2015 року на 15:00 год.

Станом на 17.03.2015 року докази виконання чи невиконання судового доручення були відсутні, підстав для поновлення провадження у справі та вирішення спору по суті не було.

Станом на 14.04.2015 року від Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернулися без виконання судові документи і доручення про вручення відповідачу документів у зв'язку із неможливістю його виконання до дати судового засідання, призначеного на 17.03.2015 року. У судове засідання з'явився представник позивача. Судом ухвалено повторно надіслати судове доручення до Центрального органу Російської Федерації, у зв'язку з чим відкладено розгляд справи на 23.06.2015 року.

У судове засідання 23.06.2015 року з'явився представник позивача. 21.05.2015 року від Головного територіального управління юстиції у Львівській області надійшов лист про надіслання судових документів для виконання судового доручення Головному Управлінню Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві, однак, станом на дату судового засідання докази виконання чи невиконання судового доручення відсутні. З підстав, зазначених у відповідній ухвалі суду, судом поновлено провадження у справі. Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Суд зазначає, що провадження у справі було зупинене у зв'язку необхідністю повідомлення відповідача - нерезидента України про розгляд даної справи. При підготовці судового доручення суд керувався нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної в Мінську 22.01.1993 року, та Протоколу до неї від 1997 року та Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 р. N 1092/5/54.

При виконанні доручення про надання правової допомоги запитувана установа застосовує законодавство своєї країни. На прохання запитуючої установи вона може застосувати і процесуальні норми запитуючої Договірної Сторони, якщо тільки вони не суперечать законодавству запитуваної Договірної Сторони. На прохання запитуючої установи запитувана установа своєчасно повідомляє їй і зацікавленим сторонам про час і місце виконання доручення, для того щоб вони могли бути присутніми при виконанні доручення відповідно до законодавства запитуваної Договірної Сторони. Після виконання доручення запитувана установа повертає документи запитуючій установі, у тому випадку, якщо правова допомога не могла бути зроблена, вона одночасно повідомляє про обставини, що перешкоджають виконанню доручення, і повертає документи запитуючій установі (ст. 8 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної в Мінську 22.01.1993 року).

При виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться одна з одною через свої центральні, територіальні та інші органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлено інший порядок зносин. Договірні Сторони визначають перелік своїх центральних, територіальних та інших органів, уповноважених на здійснення безпосередніх зносин, про що повідомляють депозитарія (ст. 5 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної в Мінську 22.01.1993 року в редакції згідно з Протоколом від 1997 року).

Судове доручення направлялося до центрального органу країни відповідача через у відповідності до п. 2.5 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень: суд України направляє доручення через Головне управління юстиції до Мін'юсту, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Головне управління юстиції перевіряє наявність та чинність міжнародного договору України, відповідно до якого складено доручення, у відносинах з запитуваною державою, відповідність оформлення такого доручення положенням відповідного міжнародного договору України, у тому числі наявність у дорученні інформації, що вимагається для його виконання згідно з міжнародним договором України, та направляє доручення до Мін'юсту протягом десяти днів з дня його надходження. Отриману інформацію і документи, що стосуються виконання за кордоном доручення суду України, Мін'юст направляє до суду України, що склав доручення, через Головне управління юстиції (п. 2.8).

Як зазначалося вище, у матеріалах справи наявний лист про надіслання судових документів для виконання судового доручення Головному Управлінню Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень у разі надіслання судом України доручення для виконання за кордоном цивільна справа, у зв'язку з якою складається доручення, призначається до розгляду з урахуванням розумних строків пересилання документів та виконання направленого доручення за кордоном. У разі можливості судом України призначається дата наступного судового засідання, на яке може прибути особа, що викликається.

З моменту зупинення провадження у даній справі, з урахуванням розумних строків для надіслання судового доручення для вручення документів відповідачу - резиденту Російської Федерації, пройшло достатньо часу для його виконання і у відповідності до зазначених вище положень суд вважає за можливе розглянути справу по суті.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами представник позивача не заявляв.

Представнику сторони, що брав участь у судових засіданнях, роз'яснено зміст ст. ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України щодо його прав та обов'язків, зокрема про право заявляти відводи судді.

У судовому засіданні 23.05.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору. Спір між сторонами виник у зв'язку із невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором транспортного експедирування. Приватне підприємство "Ремпромбуд-Сервіс" (надалі по тексту рішення - позивач, експедитор згідно з договором) звернулось до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубокомплект" (надалі по тексту рішення - відповідач, клієнт згідно з договором) про стягнення 242 560, 75 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 2 827 189 грн. 14 коп.

Позивачем надано відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 242 560,75 доларів США, однак, відповідачем кошти за надані послуги не сплачено, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в описаному вище розмірі.

Відповідач явки представника у судове засідання не забезпечив, відзиву на позовну заяву не подав, доказів спростування наявності чи погашення боргу не надав, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне. 06.08.2013 року між сторонам було укладено договір транспортного експедирування № 60 (надалі по тексту рішення - договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а експедитор приймає на себе обов'язки від свого імені та за рахунок замовника здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування внутрішніх, експортно-імпортних та транзитних вантажів залізничним, автомобільним та іншими видами транспорту по території України, країн СНД та інших держав.

Договором сторони визначили взаємні права та обов'язки, серед яких, зокрема, експедитор зобов'язаний здійснювати за дорученням замовника, як особисто, так і шляхом залучення до виконання доручення третіх осіб, транспортно-експедиційне обслуговування його вантажів при їх перевезенні залізницями України, а також інших країн, в т.ч. виступати відправником або одержувачем вантажу замовника на підставі попередньо поданої ним заявки (п. 2.1.1).

Замовником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубокомплект" надано експедитору заявки № 1 від 20.08.2013 року, № 2 від 23.09.2013 року, № 3 від 07.11.2013 року на перевезення вантажу із зазначенням всіх характеристик вантажу, строку та маршруту перевезення.

Замовник зобов'язаний оплачувати надані послуги протягом 90 днів з моменту підписання акту здачі-прийняття наданих послуг (п. 4.1 договору).

Сторонами підписано акти здачі-прийняття наданих послуг № 000000012 від 22.04.2014 року на суму 44 641,59 USD, № 000000025 від 22.04.2014 року на суму 110 438,84 USD, № 000000038 від 22.04.2014 року на суму 46 192,76 USD, № 000000039 від 22.04.2014 року на суму 41 287,56 USD, тобто всього на суму 242 560,75 USD.

Докази здійснення повної чи часткової оплати замовником у матеріалах справи відсутні.

Станом на 18.08.2014 року представниками сторін підписано акт звірки розрахунків, відповідно до якого сальдо на 18.08.2014 року становить 242 560,75 доларів США.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, сторонами не заперечувались та документарно не спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Нефтетрубкомплект" є нерезидентом України - юридичною особою Російської Федерації, що знаходиться за адресою: 125167, Росія, м. Москва, вул. Планетна, 11, що підтверджено листом-записом Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 124 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", будь-які спори щодо застосування положень цього Закону та законів, прийнятих на виконання цього Закону, можуть бути предметом розгляду: - в суді України, якщо одна із сторін у справі - фізична особа та/або держава; - в господарських судах, якщо сторонами у справі виступають юридичні особи.

Відповідно до ст.32 Закону України "Про міжнародне приватне право", зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

Пунктом 6.1 укладеного між сторонами договору передбачено, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають за цим договором або у зв'язку з ним, у тому числі, що стосуються його тлумачення, виконання, порушення, припинення або недійсності, підлягають вирішенню в Господарському суді Львівської області (79018, м.Львів, вул.Личаківська, 128). Правом, що регулює даний договір, є матеріальне право України.

Таким чином, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності (пункт 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право"), спір підлягає вирішенню в господарських судах України з урахуванням вимог розділу III ГПК України (абз. 6 п. 1 роз'яснень Президії Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" №04-5/608 від 31.05.2002р.).

Враховуючи вищезазначене даний спір підлягає розгляду в господарському суді Львівської області із застосуванням законодавства України.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

Експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку (ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

Клієнт зобов'язаний своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов'язків за договором транспортного експедирування, а також документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу. Клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування (ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

У підписаних представниками сторін актах здачі-приймання наданих послуг від 22.04.2014 року вказано, що виконавцем було надано відповідні послуги, а саме, транспортно-експедиційні послуги по перевезенню згідно з договором від 06.08.2013 року, додаткові збори, станції відправлення, експедиційні та ін. послуги згідно з договором від 06.08.2013 року. Сторони претензій одна до одної не мають. Також в актах зазначено вартість наданих послуг.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договором сторони визначили, що надані послуги оплачуються замовником протягом 90 днів з моменту підписання акту здачі-прийняття наданих послуг (п. 4.1). Так, акти були підписані сторонами 22.04.2014 року. Станом на дату подання позову, як і станом на дату прийняття рішення, сторонами не подано доказів здійснення відповідачем оплати за надані експедитором послуги. Відповідно, не виконавши вчасно своїх зобов'язань по оплаті наданих послуг, з 22.07.2014 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання на суму 242 560,75 доларів США.

Відповідно до пункту 4 частини першої статтi 55 ГПК у позовах про стягнення іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній валюті та у карбованцях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Позовна заява подана до суду 22.07.2014 року і станом на вказану дату позивачем здійснено переведення ціни позову в іноземній валюті в ціну позову в національній валюті по офіційному курсу гривні до іноземної валюти (долара США), що станом на 22.07.2014 року до 14:00 год. становив 1165,5592 грн. за 100 доларів США, що відповідає вимогам законодавства, та здійснено математично правильно.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Із наявних у матеріалах справи доказів підтверджується належне виконання позивачем договірних обов'язків, натомість відсутні докази виконання договірних зобов'язань в частині здійснення оплати за надані послуги відповідачем. Відтак, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що виходячи саме з зазначеної позивачем цiни позову (в нацiональнiй валюті) й визначається сума судового збору, що пiдлягає сплатi. Згідно з платіжним дорученням № 118 від 22.07.2014 року позивачем сплачено належний розмір судового збору за подання відповідної позовної заяви - 56 543 грн.78 коп. Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-84, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нефтетрубокомплект» (125167, Російська Федерація, м. Москва, вул. Планетна, 11, ідентифікаційний код 17527475) на користь Приватного підприємства «Рем-промбуд-Сервіс» (80461, Львівська обл., Кам'янка-Бузький район, селище міського типу Запитів, вул. Київська, будинок 236, код ЄДР 33710961) 242 560,75 США основного боргу, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2014 року становить 2 827 189,14 гривень, і 56 543 грн.78 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене та підписане 30.06.2015 року.

Суддя Матвіїв Р.І.