РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015Справа №910/10258/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал Фінанс»

До Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк»

Кадирова В.В.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Про стягнення 15 520 477,43 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

Від позивача: Флінт В.І. - представник за довіреністю;

Від відповідача: Мартян О.В. - представник за довіреністю;

Від третьої особи: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал Фінанс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про стягнення 15 520 477,43 грн. неустойки.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем договору про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-4.1/2014 від 04.09.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арсенал Фінанс» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Ухвалою суду від 24.04.2015 року було порушено провадження у справі № 910/10258/15-г та призначено її до розгляду на 22.05.2015 року.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте 22.05.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник позивача проти задоволення клопотання про залучення третьої особи не заперечував.

Ухвалою суду від 22.05.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Розгляд справи відкладено на 08.06.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 08.06.2015 року надав усні пояснення по справі відповідно до яких позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача 08.06.2015 року через канцелярію суду подав пояснення по справі, відповідно до яких проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних 02.03.2015 року прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Кадирова Владислава Володимировича, а відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а також нарахування неустойки (штрафів, пені) не здійснюється.

Крім того, як зазначає відповідач, комісією з перевірки правочинів Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», виявлено що договір застави майнових прав № Д-4/2014 та договір відступлення права вимоги Д-4.1/2014 від 04.09.2014 року є нікчемними в силу пунктів 5 та 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вчинені з порушенням встановлених Національним банком України правил здійснення банківських операцій та суперечать вимогам законодавства, а саме: ст. 68 «Про банки і банківську діяльність», Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління НБУ від 17.06.2004 року № 280, оскільки не відображені в бухгалтерському обліку ПАТ №Дельта банк» та передбачають прийняття банком зобов'язань щодо забезпечення виконання грошових вимог кредиторів в порядку, іншому, ніж встановлено чинним законодавством, а також переваги (пільги) прямо не встановлені для них законодавством.

Також відповідач зазначав, що договір застави майнових прав № Д-4/2014 та договір відступлення права вимоги Д-4.1/2014 від 04.09.2014 року укладені пізніше зазначеної в них дати та в порушення обмежень, встановлених Правлінням Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 року щодо заборони передавати забезпечення третім особам майно або активи банку без погодження з куратором банку.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.06.2015 року надав усні пояснення, відповідно до яких проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання 08.06.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 15.06.2015 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.06.2015 року надав усні пояснення, відповідно до яких проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 15.06.2015 року представник позивача та третьої особи не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 15.06.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2012 року між Маковецьким Валерієм Семеновичем (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (банк) укладено договір банківського рахунку №10, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок в доларах США №1629 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

13.12.2012 року між Маковецьким Валерієм Семеновичем (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (банк) укладено договір банківського рахунку №18, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок в євро №1629 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

04.09.2014 року між Маковецьким Валерієм Семеновичем (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №Д-4/2014, відповідно до умов якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та фізичними та/або юридичними особами-позичальниками, детальна інформація щодо яких наведена у додатку №1.

Відповідно до п. 1.2 договору застави, сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 1 522 047 743,11 грн.

Майнові права за договором застави є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договорами банківського рахунку №10 від 11.12.2012 року, №18 від 13.12.2012 року (п.1.3).

04.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арсенал Фінанс» (новий кредитор, позивач), що діє за договором доручення від імені та в інтересах Маковецького Валерія Семеновича та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (первісний кредитор, відповідач) укладено договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-4.1/2014 (договір відступлення).

Відповідно до п.1.1 договору відступлення сторони уклали цей договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав №Д-4/2014 від 04.09.2014 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора за договорами банківського рахунку №10 від 11.12.2012 року, №18 від 13.12.2012 року.

Згідно з пунктом 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до договору застави, який одночасно з цим договором укладається між сторонами.

Сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 1 552 057 743,11 грн. (п. 1.3).

Відповідно до п. 2.1 договору відступлення пункт 1.2 цього договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п. 2.1.1 договору, та однієї з обставин визначеної в п. 2.1.2 цього договору або п. 2.1.3 цього договору або в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних.

Згідно з п. 2.2 договору відступлення в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1 даного договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (день винесення рішення).

Відповідно до п. 3.4.3 договору відступлення з дати набрання чинності пунктом 1.2 цього договору Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» зобов'язаний у 5-ти денний термін надіслати боржникам за договорами, перелік яких зазначений у додатках до договору, письмові повідомлення про відчуження прав вимоги за такими договорами новому кредитору.

З дня набрання чинності пунктом 1.2 договору відступлення Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» зобов'язане надати новому кредитору у 5-денний термін: документи кредитних справ по кредитам, довідки про стан заборгованості боржників за кредитними договорами та всі інші документи, права вимоги за якими набуті новим кредитором на дату набрання чинності пунктом 1.2 цього договору (п. 3.4.4 договору відступлення).

02.03.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних».

Як зазначав позивач, з 02.03.2015 року на підставі постанови Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» та у відповідності до положень п. 2.2 договору відступлення ТОВ «Арсенал Фінанс» набув всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до договору застави.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Проте, відповідач, свої зобов'язання не виконав, в порушення п.п. 3.4.3, 3.4.4 договору відступлення в 5-денний термін не надіслав боржникам за договорами, перелік яких зазначений у додатках до договору відступлення, письмові повідомлення про відчуження прав вимоги за такими договорами новому кредитору, а також не передав позивачу передбачені умовами договору відступлення документи.

Відповідно до 4.3 договору відступлення у разі невиконання відповідачем зобов'язань згідно з пунктами 3.4. цього договору відповідач сплачує позивачу на його вимогу неустойку у розмірі 1 відсотка від суми визначеної п. 1.3 даного Договору.

В зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за договором відступлення, керуючись пунктом 4.2 договору відступлення позивач нарахував та просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі 15 520 477,43 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до частин 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частин 2 статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З огляду на викладене, враховуючи те, що 02.03.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», визначена пунктом 2.2 договору відступлення відкладальна умова настала, а отже, у сторін договору відступлення виникли зобов'язання щодо виконання умов цього договору.

Водночас, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк». Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року. 08.04.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 71, яким внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.2015 року та запроваджено тимчасову адміністрацію до 02.09.2015 року.

Таким чином, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду у відповідача була запроваджена тимчасова адміністрація.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

У спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 1 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів);

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Згідно ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо:

1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті;

1 1) сплати регулярного збору до Фонду;

2) витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті;

3) виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку;

4) виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо;

5) здійснення операцій з переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації;

6) здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти.

Згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Водночас, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації, зокрема вимоги про стягнення неустойки.

Виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку), у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів, передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону.

Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково.

Отже, вимога позивача про стягнення неустойки, як вимог кредитора банку, не може бути виконана відповідачем в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації, і не підлягає примусовому задоволенню у судовому порядку.

Після запровадження у банку тимчасової адміністрації задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої в ст. 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що на позивача не поширюються виключення, встановлені частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», враховуючи, що вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки є саме вимогами кредитора банку, в силу імперативних приписів пункту 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом відхиляються доводи відповідача щодо нікчемності договору застави майнових прав № Д-4/2014 та договору відступлення права вимоги Д-4.1/2014 від 04.09.2014 року, які ґрунтуються на тому, що вони укладені пізніше зазначеної в них дати, оскільки під час розгляду справи відповідачем не надано суду належних, у розуміння ст.ст. 32-34 ГПК України, доказів вказаної обставини суду, підстави для встановленню факту їх нікчемності у суду відсутні, а тому, приймаючи рішення, суд виходить з презумпції правомірності правочину.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Спичак О.М.

Дата підписання рішення

22.06.2015 року