ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 р. Справа № 909/454/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Соботник В. В. при секретарі судового засідання Матіяш М. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Тріньки Петра Васильовича,

с. Велика Лука, Тернопільський район, Тернопільська область, 47731

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь",

вул. Ровенька, 1, с. Новий Мізунь, Долинський район,

Івано-Франківська область,77543

про стягнення 24 856,44 грн, з яких:

15 400,00 грн - основний борг,

3365,02 грн - пеня,

5863,58 грн - інфляційні втрати,

230,84 грн - 3%річних.

за участю представників сторін:

від позивача: Трінька-Яворська Т.І. - представник, (довіреність №254 від 22.06.2015),

від відповідача: представник не з"явився.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки поданих доказів.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Трінька Петро Васильович звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" про стягнення 24 856,44 грн, з яких 15 400,00 грн - основний борг, 3365,02 грн - пеня, 5863,58 грн - інфляційні втрати, 230,84 грн - 3%річних.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов"язання по Договору № 25/11-2014 від 25.11.2014 на перевезення вантажу щодо оплати вартості наданих транспортних послуг.

За несвоєчасне виконання зобов'язання відповідачу нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Як на докази посилається на договір № 25/11-2014 від 25.11.2014, договори-заявки на разове перевезення вантажу від 25.11.2014, від 08.12.2014, від 12.12.2014, податкові накладні №30 від 27.11.2014, №31 від 09.12.2014, №32 від 15.12.2014, Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №30 від 27.11.2014, №31 від 09.12.2014, №32 від 15.12.2014, товарно-транспортні накладні №1276 від 24.11.2014, №1307 від 05.12.2014, №1323 від 10.12.2014, рахунки на оплату №30 від 27.11.2014, №31 від 09.12.2014, №32 від 15.12.2014, фіскальні чеки №0729 від 01.12.2014, №2217 від 15.12.2014, №2507 від 17.12.2014, вимогу від 23.02.2015.

Ухвалою від 27.04.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 23.06.2015

Представник позивача в судове засідання з"явився, позовні вимоги підтримав, вимоги суду від 27.04.2015 виконав, представивши суду витребувані документи. У зв"язку із необхідністю представлення доказів часткового погашення заборгованості відповідачем подав клопотання в порядку ст.69 ГПК України.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, витребувані судом документи не представив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Як вбачається із Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження відповідача не змінилося.

За наслідками судового засідання від 23.06.2015 продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 02.07.2015. Зобов"язано позивача подати докази погашення боргу відповідачем. А відповідача, відповідно, зобов"язано подати відзив на позов і всі документи, що підтверджують факти викладені в ньому, копію відзиву направити позивачу, докази чого подати суду, докази погашення боргу, контррозрахунок суми заявленої до стягнення, докази отримання від позивача належним чином оформлених оригіналів: рахунка-фактури, податкової накладної, товарно-транспотної накладної, видаткової накладної, довідку (витяг) від державного реєстратора з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що містить відомості про учасника процесу станом на час розгляду справи.

В судове засідання 02.07.2015 представник позивача з"явився. На виконання вимоги суду подав клопотання (вх.№9765/15 від 25.06.2015) про долучення до матеріалів справи банківських виписок по рахунку. Позовні вимоги підтримав в частині стягнення 3365,02 грн - пені, 5863,58 грн - інфляційних втрат та 230,84 грн - 3%річних, а провадження у справі в частині стягнення основного боргу просив припинити, у зв"язку із його повним погашенням, що підтверджується банківськими виписками по рахунку від 18.05.2015 на суму 2500,00 грн та від 23.06.2015 на суму 12900,00 грн. Звернув увагу суду на те, що 17.06.2015 мала місце ще одна проплата в сумі 2900,00 грн, де у призначенні платежу зазначено "за послуги перевезення згідно договору №25/11-2014 від 25.11.2014р.", однак, вказана сума є переплатою по договору, а тому вона повернена відповідачу, що підтверджується наданим суду платіжним дорученням №127 від 01.07.2015.

Представник відповідача в судове засідання 02.07.2015 не з"явився, однак, направив суду клопотання вих.№24-78 від 01.07.2015 (вх.№10125/15 від 02.07.2015) в якому просить відкласти розгляд справи, оскільки юрист підприємства не має можливості з"явитися в судове засідання так як перебуває у черговій щорічній оплачуваній відпустці. Одночасно повідомив, що сума основного боргу перед відповідачем повністю погашена.

Представник позивача проти відкладення розгляду справи заперечував, зазначивши, що у суду є достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Суд, розглянувши клопотання відповідача, зазначає, що воно не підлягає задоволенню оскільки обставина, на яку посилається останній, не є поважною причиною неявки представника у судове засідання. Суд не обмежував відповідача колом певних осіб для представництва його інтересів при розгляді справи. Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, наведеною у п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12 2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Крім того, відкладення розгляду справи є правом, а не обов'язком суду, якщо суд дійде висновку про можливість вирішення спору в даному судовому засіданні.

Слід зазначити, що розгляд справи вже відкладався.

Так, у відповідності до ст.69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Спір про стягнення заборгованості за опротестованим векселем має бути вирішено господарським судом у строк не більше одного місяця від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

В даному випадку, ухвалою суду від 23.06.2015 строк вирішення спору вже продовжувався до 09.07.2015.

Окрім того, подання відповідачем клопотання свідчить про обізнаність того, що у провадженні суду знаходиться справа за його участю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Беручи до уваги той факт, що неявка в судове засідання представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не є перешкодою для вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Одночасно, застосовуючи положення ГПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи суддів зазначає, що ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази у відповідності до ст. 43 ГПК України та враховуючи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду спору впродовж розумного строку та приписи ст. 75 ГПК України, щодо права суду розглянути справу, у випадку неподання відзиву на позовну заяву, за наявними в ній матеріалами, суд встановив наступне.

25.11.2014, між сторонами по справі укладено Договір №25/11-2014 відповідно до п.1.1 якого позивач взяв на себе зобов"язання доставити автомобільним транспортом довірений йому відповідачем вантаж у міжміському, міжнародному сполученні (згідно заявки на транспортні послуги) до місця призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачеві), а відповідач зобов"язується сплатити провізну плату за надані позивачем транспортні послуги відповідно до умов цього Договору.

У розділі 2 Договору сторони погодили умови організації перевезень вантажів. Зокрема, у п.2.1 визначено, що позивач здійснює перевезення вантажу на підставі письмових заявок на перевезення, що подаються відповідачем за формулою встановленою в Додатку №1 до цього Договору.

На виконання умов Договору між сторонами 25.11.2014, 08.12.2014 та 12.12.2014 укладено заявки на разові перевезення вантажів автомобільним транспортом. Дані заявки підписані обома сторонами та скріплені їх печатками.

Відповідно, позивач взяв на себе зобов"язання надати відповідачу послуги з перевезення вантажу по маршруту с. Новий Мізунь - смт. Ювілейне.

Також, сторонами досягнуто згоди щодо вартості транспортних послуг, 11 300,00 грн за кожне перевезення.

Позивач взяті на себе зобов"язання по договору виконав у повному обсязі, надав відповідачу послуги з перевезення вантажів згідно зазначених вище заявок, на загальну суму 33 900,00грн.

Про факт виконання позивачем договірних зобов"язань свідчать наявні в матеріалах справи підписані та скріплені печатками сторін Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №30 від 27.11.2014, №31 від 09.12.2014, №32 від 15.12.2014 та товарно-транспортні накладні №1276 від 24.11.2014, №1307 від 05.12.2014, №1323 від 10.12.2014.

Пунктом 4.1.9. Договору визначено, що обов"язком замовника (відповідача) є вчасно сплатити перевізнику (позивачу) вартість транспортних послуг відповідно до умов договору.

Відповідно до п.5.3. Договору сплата грошової суми за кожне перевезення здійснюється відповідачем на підставі рахунка-фактури і Акту виконаних робіт. Підставою для виставлення рахунка-фактури є підписання Акту виконаних робіт.

Відповідно до п.5.4. Договору рахунок фактура повинна бути сплачена відповідачем протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів після отримання відповідачем належним чином оформлених оригіналів: рахунка-фактури позивача, податкової накладної та товарно-транспортної накладної, видаткової накладної.

Факт надіслання позивачем зазначених у п.5.4. Договору документів підтверджується наявними в матеріалах справи фіскальними чеками №0729 від 01.12.2014, №2217 від 15.12.2014, №2507 від 17.12.2014, а факт їх отримання відповідачем - листом Поштамту Тернопільської дирекції УДППЗ "Укрпошта" №36-01-41 від 10.06.2015.

Відповідач взяті на себе договірні зобов'язання виконав частково, за перевезення вантажу розрахувався в сумі 18 500,00 грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунку.

З метою досудового врегулювання спору, 23.02.2015, позивач направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості, яка на час звернення з даним позовом до суду залишена останнім без відповіді та задоволення.

Наведене вище зумовило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Про те, на час розгляду справи у суді відповідач повністю оплатив основний борг, чим визнав факт неналежного виконання взятих на себе зобов"язань щодо своєчасної оплати наданих послуг по Договору, стягнення коштів за яким є предметом розгляду даної справи, та законність і обгрунтованість поданого позивачем позову.

Суд, дослідивши подані позивачем банківські виписки по рахунку від 18.05.2015, від 17.06.2015 та від 23.06.2015 встановив, що дійсно, відповідач перерахував позивачу 18 300,00 грн, а у призначенні платежу значиться "За послуги перевезення згідно договору №25/11-2014 від 25.11.2014р."

Однак, сума основної заборгованості становить 15 400,00 грн, що свідчить про наявність переплати по договору в сумі 2900,00 грн.

Як уже зазначалося, представник позивача факт переплати по договору не заперечував, а тому здійснив повернення вказаних коштів відповідачу (платіжне доручення №127 від 01.07.2015).

Отже, враховуючи ту обставину, що погашення заявленої суми основного боргу відповідачем мало місце після звернення позивача з даним позовом до суду (банківські виписки по рахунку від 18.05.2015 та від 23.06.2015), то у відповідності до п.1-1, ч.1 ст.80 ГПК України провадження у справі у цій частині підлягає припиненню.

Суд роз"яснив представнику позивача наслідки припинення провадження у справі, що передбачені ч.2 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ст. 546, ст. 549 ЦК України, ст. ст. 230-232 ГК України одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка у формі пені, яка сплачується боржником у разі порушення зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, ч. 4 ст. 231 ГК України, якщо предметом неустойки є грошова сума і її розмір законом не визначений, розмір неустойки встановлюється договором.

Пунктом 6.3.2. Договору передбачено, що випадку прострочення оплати за надані послуги замовник (відповідач) сплачує перевізнику (позивачу) неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

В силу зазначених норм та умов Договору позивач просить стягнути з відповідача 3365,02 грн - пені.

Здійснивши перерахунок пені в ІПС "Законодавство" суд встановив, що він є арифметично вірним, а відтак вимога позивача щодо її стягнення є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Згідно поданого позивачем розрахунку, ним здійснено нарахування 5863,58 грн - інфляційних втрат та 230,84 грн - 3% річних.

Суд, перевіривши правильність їх нарахування, встановив, що розрахунки є арифметично вірними, а відтак вимога щодо їх стягнення підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За наведених обставин та правових норм позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір за правилами ст. 49 ГПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.124, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.4-5, 32-34, 43, 49, 75, п.1-1 ч.1 ст.80, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Фізичної особи-підприємця Тріньки Петра Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" про стягнення 24 856,44 грн - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (вул. Ровенька, 1, с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область,77543, ) на користь Фізичної особи-підприємця Тріньки Петра Васильовича (с. Велика Лука, Тернопільський район, Тернопільська область, 47731, код ЄДРПОУ ) 3365(три тисячі триста шістдесят п"ять) грн 02 коп. - пені, 5863(п"ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн 58 коп. - інфляційних втрат, 230(двісті тридцять) грн 84 коп. - 3%річних та 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі в частині стягнення 15 400,00 грн основного боргу - припинити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.07.15

Суддя В.В. Соботник

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Матіяш М. П. 03.07.15