КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Справа№ 910/7142/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від прокуратури: Шиленко М.В. - за посвідченням;

від позивача: Бакум С.Ю. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Бохан В.Г. - за належним чином оформленою довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року

у справі № 910/7142/15-г (суддя Любченко М.О.)

за позовом Заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Щасливської сільської ради

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс"

про стягнення 485181,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Щасливської сільської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410000,00 грн., пені в розмірі 16781,91 грн. та 3% річних 58399,73 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року у справі № 910/7142/15-г у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що бездіяльність Щасливської сільської ради щодо не вжиття заходів стягнення заборгованості суперечить вимогам чинного законодавства, призводить до ненадходження коштів до місцевого бюджету та порушує права і інтереси територіальної громади села Щасливе Бориспільського району Київської області, а про порушення прокурору стало відомо лише після отримання листа від позивача 22.01.2015 року, та вважає, що висновки суду першої інстанції, щодо пропуску прокуратурою строків позовної давності є безпідставними, бо початок перебігу позовної давності наступає з моменту обізнаності про вчинення порушення закону та прав охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді Гончарова С.А., суддів Самсіна Р.І., Шаптали Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.06.2015 року.

Прокуратура Київської області, згідно з поданими до суду 17.06.2015 року поясненнями, зазначає, що Щасливською сільською радою не вжито заходів до стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, тому в даному випадку інтереси держави, на захист яких виступає прокурор, не в повній мірі співпадають з інтересами вказаної установи, оскільки нею не дотримано вимог зазначених інтересів держави та усунення виявлених порушень. Враховуючи, що про вказані порушення прокурору стало відомо лише після отримання листа від позивача 22.01.2015 року, висновки суду щодо пропуску прокуратурою строків позовної давності є безпідставними.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

09.04.2009 року Щасливською сільською радою було прийнято рішення № 609.1-28V "Про затвердження розміру пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури сіл Щасливе та Проліски", згідно якого вирішено укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" договори про участь в створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури сіл Щасливе та Проліски.

17.04.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" (забудовник) та Щасливською сільською радою (сільська рада) було укладено договір № 11/11 про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, предметом якого відповідно до п. 1.1 є домовленість сторін про розмір пайової участі забудовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Щасливської сільської ради.

Участь забудовника полягає у відрахуванні ним до бюджету сільської ради коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури сіл Проліски і Щасливе. Пайова участь може бути здійснена шляхом оплати або виконання робіт на замовлення сільської ради.

Згідно п. 1.4 укладеного між сторонами правочину вихідним об'єктом визначення розміру пайової участі замовника є "реконструкція цеху термічної обробки соломи під цех прання білизни" за адресою: с. Щасливе, вул. Бориспільська, 1а, Бориспільського району Київської області.

Відповідно п. 1.5 правочину передбачено, що розмір пайової участі становить 3 % загальної вартості об'єкту будівництва і не підлягає збільшенню незалежно від змін законодавства. Орієнтована вартість об'єкта будівництва складає 15000000,00 грн.

Пунктом 1 додаткової угоди № 1/12 від 17.04.2009 року до договору № 11/11 від 17.04.2009 року контрагентами визначено, що розмір пайового внеску становить 450000 грн.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до моменту повного виконання забудовником своїх зобов'язань.

Нормами ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, колегія суддів приймає до уваги договір № 11/11 від 17.04.2009 року як належну підставу, у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у відповідача обов'язку зі сплати пайових внесків до бюджету Щасливської сільської ради.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410000,00 грн., пені в розмірі 16781,91 грн. та 3% річних в сумі 58399,73 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконання відповідачем умов договору № 11/11 від 17.04.2009 року про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в частині внесення пайових внесків в обсязі та строки, що визначені умовами договору.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам".

Рішенням № 3-рп/99 від 08.04.1999 року Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Нормами ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституційним Судом України в рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року зазначено, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Нормами ч. 1 ст. 27 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, в тому числі, залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, селищ, міст, координація цієї роботи на відповідній території.

Виходячи зі змісту ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На момент звернення до суду першої інстанції до повноважень Щасливської сільської ради в сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку входило, в тому числі, залучення на договірних засадах підприємств до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Щасливської сільської ради до господарського суду з позовом відповідало функціям позивача та направлено на захист його охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Нормами ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно ч.ч. 3, 7 ст. 179 Господарського кодексу України випливає, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Крім того, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами для окремих видів договорів.

Приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про планування і забудову територій" (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у містобудівних умовах і обмеженнях забудови земельної ділянки згідно з місцевими правилами забудови, містобудівним обґрунтуванням можуть визначатися вимоги щодо відрахування коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Нормами ст. 271 Закону України "Про планування і забудову територій"Істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є: розмір пайового внеску; терміни (графік) оплати пайового внеску; відповідальність сторін.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 271 Закону України "Про планування і забудову територій" (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Пунктом 4.1 договору № 11/11 від 17.04.2009 року пайова участь здійснюється забудовником шляхом перерахування на розрахунковий рахунок сільської ради грошових коштів. Забудовник має право сплатити пайову участь проплатою або частковими пайовими внесками.

Забудовник здійснює пайову участь частковими пайовими внесками, розмір та порядок сплати яких визначенається у додатковій угоді до правочину.

Як вже зазначалось, додатковою угодою від 17.04.2009 року до договору № 11/11 від 17.04.2009 року контрагентами визначено, що розмір пайового внеску становить 450000 грн. Колегія суддів зауважує, що вказана додаткова угода підписана представниками обох сторін та скріплена печатками контрагентів.

У зазначеній угоді контрагенти встановили, що в якості пайового внеску зараховується сума 170000 грн. сплачена на розвиток водопровідної мережі села Щасливе.

Одночасно, наведеною додатковою угодою, передбачено наступний порядок внесення решти пайового внеску Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс": 94000,00 грн. забудовник вносить до 15.10.2009 року, 94000,00 грн. сплачується до 15.01.2010 року, 94000,00 грн. забудовник вносить до 15.05.2010 року.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі, у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, докази розірвання чи визнання недійсною означеної додаткової угоди.

Умовами п. 4.3 спірного правочину передбачено, що після оплати кожного платежу сторони складають акти про здійснення відповідного внеску пайової участі.

Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, судова колегія зауважує, що строк внесення Товариством з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" пайового внеску на підставі договору № 11/11 від 17.04.2009 року настав.

Проте, за твердженнями прокурора, які підтримані позивачем, відповідачем свої грошові зобов'язання за договором № 11/11 від 17.04.2009 року про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в повному обсязі виконано не було, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 410000,00 грн.

Відповідачем до суду першої інстанції доказів виконання в повному обсязі свого обов'язку зі сплати пайового внеску в загальній сумі 450000,00 грн. на підставі договору № 11/11 від 17.04.2009 року не було надано.

Також відповідно п. 4.1 вказаного договору сторонами не представлено актів про сплату пайового внеску (чи його частини).

Згідно п. 2.3 Постанови № 18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" було порушено свої зобов'язання за договором № 11/11 від 17.04.2009 року про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в частині сплати пайового внеску в обсязі та строки, визначені правочином.

Наразі, апеляційний суд зазначає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу сплив, з огляду на наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вже зазначалось, п. 2.1, 2.2 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 року Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165.

Згідно ст. 267 Цивільного кодексу України при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно п. 4.2 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як вказувалось вище, додатковою угодою № 1/12 від 17.04.2009 року до договору № 11/11 від 17.04.2009 року контрагентами визначено, що в якості пайового внеску зараховується сума 170000,00 грн. сплачена на розвиток водопровідної мережі села Щасливе та передбачено наступний порядок внесення решти пайового внеску Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс": 94000,00 грн. забудовник вносить до 15.10.2009 року; 94000,00 грн. сплачується до 15.01.2010 року; 94000,00 грн. забудовник вносить до 15.05.2010 року.

Отже, останнім днем строку позовної давності за платежем, що повинен був бути сплачений до 15.10.2009 року - є 16.10.2012 рік; за платежем в сумі 94000,00 грн., який відповідач зобов'язаний був внести 15.01.2010 року, трирічний строк позовної давності закінчився 16.01.2013 року, а за платежем, строк внесення якого визначено до 15.05.2010 року, останнім днем строку позовної давності є 20.05.2013 року (враховуючи, що останнім строком внесення вказаного платежу було 17.05.2010 року, оскільки 15.05.2010 року був вихідним днем).

Враховуючи зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що у будь-якому випадку позивач повинен був звернутись до суду за захистом свого порушеного права не пізніше, як 20.05.2013 року.

Наразі, судом першої інстанції вірно встановлено, що прокурор звернувся до суду з позовними вимогами 20.03.2015 року, тобто, фактично поза межами визначеного ст. 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

При цьому, судовою колегією враховано, що вимоги позивача не відносяться до переліку тих, на які позовна давність не поширюється з огляду на приписи ст. 268 Цивільного кодексу України.

Також матеріали справи не містять доказів переривання строку позовної давності у відповідності до приписів ст.264 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з доводом скаржника, що початок перебігу позовної давності наступає з моменту обізнаності про вчинення порушення закону та прав охоронюваних законом інтересів, а про порушення прокурору стало відомо лише після отримання листа від позивача 22.01.2015 року та пропуск прокуратурою строків позовної давності є безпідставними, виходячи з наступного.

Пунктом 5 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Нормами ч. 1 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Згідно рішення № 3-рп/99 від 08.04.1999 року Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Приписами п. 4.1 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Тобто, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного господарського процесуального законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою, в інтересах якої він звернувся.

Таким чином, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі, на прокурора.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України у справі № 16/296-31/91-2012 від 02.10.2012 року, у справі № 16/183, від 19.04.2012 року, у справі № 31/108 від 06.12.2011 року, у справі № 916/3135/13 від 18.02.2015 року, постановах №3/194гс14 від 23.12.2014 року та №3-54гс15 від 22.04.2015 року Верховного Суду України.

Колегія суддів зауважує, що позивач є стороною договору та був обізнаний про порушення відповідачем умов договору № 11/11 від 17.04.2009 року, мав змогу звернутися протягом перебігу позовної давності, як до суду з позовом так і до органів прокуратури з відповідною заявою.

Обставин неможливості відповідного звернення до суду в межах строку позовної давності прокурором та позивачем всупереч вимог ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а отже судовою колегією довід скаржник не підлягає задоволенню.

За таких обставин, з огляду на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Щасливської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску підлягає залишенню без задоволення.

Стосовно нарахування та заявлення до стягнення пені за порушення строків внесення пайових платежів колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Нормами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України зазначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 2.1 Постанови № 14 від 17.12.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, умовами спірного правочину та додатковою угодою до нього не визначено розміру пені, що підлягає оплаті у разі порушення забудовником строків перерахування пайового внеску. Інших додатків до спірного правочину матеріали справи не містять.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що доказів забезпечення виконання зобов'язань з оплати товару за вказаним договором пенею у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у формі, що передбачена чинним цивільним законодавством, сторонами до матеріалів справи не додано.

Таким чином, оскільки контрагентами не було визначено відповідальність відповідача у формі пені у разі несвоєчасного виконання грошового зобов'язання (порядок її сплати та розмір), колегією суддів встановлено, що підстави для стягнення з відповідача пені в сумі 12565,83 грн. відсутні. Аналогічні висновки наведено у постановах № 904/10238/13 від 16.06.2014 року та № 905/9180/13 від 01.07.2014 року, № 916/4205/14 від 25.03.2015 року Вищого господарського суду України.

Вимоги прокурора в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" 3 % річних на суму 58399,73 грн. також підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі, за порушення строків сплати пайового внеску за договором № 11/11 від 17.04.2009 року про пайову участь у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури прокурором та позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3 % річних на загальну суму 58399,73 грн.

Нормами ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно п. 5.3 Постанови № 10 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених ст. ст. 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж ст. 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Аналогічної правової позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 912/2625/14 від 17.02.2015 року.

Отже, враховуючи висновки щодо пропуску прокурором строку позовної давності за зверненням до суду з вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пральний комплекс" заборгованості зі сплати пайового внеску в сумі 410000,00 грн., позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних також підлягають залишенню без задоволення.

З огляду на викладене позовні вимоги Заступника прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Щасливської сільської ради є необґрунтованими та такими, в яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року у справі № 910/7142/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Першого заступника прокурора Київської області, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року у справі № 910/7142/15-г є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року у справі № 910/7142/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2015 року у справі № 910/7142/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7142/15-г повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала