ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2015 р.Справа № 916/4970/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Шевченко В.В.

Суддів: Головея В.М., Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_1 за дорученням

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніфарма-Україна"

на рішення господарського суду Одеської області

від 23 квітня 2015 року

у справі № 916/4970/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніфарма-Україна"

до Приватного підприємства "Прогресфарм"

про стягнення 222581 грн. 97 коп.

Склад колегії суддів змінено згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.06.2015 року.

ВСТАНОВИЛА:

10.12.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніфарма-Україна" (далі позивач, ТОВ) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до приватного підприємства "Прогресфарм" (далі відповідач, ПП) про стягнення 222.581 грн. 97 коп.

Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобовязання за укладеним між сторонами у справі договором купівлі-продажу № 11-1/10 від 11.01.2010 р. щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару, внаслідок чого має борг по його оплаті в сумі 188.999 грн. 05 коп., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а також ще й 14180 грн. 10 коп. - пені, 14560 грн. 07 коп. - інфляційних витрат, 2842 грн. 75 коп. - 3% річних та 2000 грн. збитків, та 4451 грн. 64 коп. понесених судових витрати по справі на сплату судового збору за подання позову.

Остаточною заявою від 23.04.2015 (а.с.146-149) позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на свою користь: 182.951 грн. 05 коп. - боргу, 65822 грн. 42 коп. - інфляційних витрат, 4872 грн. 01 коп. - 3% річних, 3500 грн. - збитків, 6025 грн. 04 коп. понесених судових витрат по справі на оплату судового збору за подання позову та 4265 грн. 67 коп. - витрат, повязаних з явкою представника позивача в судові засідання.

У відзиві ПП позовні вимоги ТОВ не визнавало та вважало їх безпідставними, посилаючись на те, що позивачем позов подано з пропуском строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, оскільки остання поставка позивачем була здійснена ще - 19.10.2010 р. згідно видаткової накладної № UF0019-3/10, тоді як позов подано до суду 08.12.2014 р., тобто через 4 роки 1 місяць та 19 днів, у звязку з чим підстави для задоволення позову відсутні відповідно до вимог ч. 2 ст.258 ЦК України внаслідок спливу строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2015 р. (головуючий: Волков Р.В., судді: Гут С.Ф., Демешин О.А.) уточнені позовні вимоги задоволені частково та з відповідача на користь позивача стягнуто: 11.815 грн. 20 коп. - боргу, 123 грн. 33 коп. 3% річних за період з 18.12.2014 р. по 23.04.2015 р. та 2397 грн. 21 коп. інфляційних за період січень-березень 2015 року (включно), 236 грн. 30 коп. понесених судових витрат по справі на оплату судового збору за подання позову та 196 грн. - витрат позивача, повязаних з явкою його представників у судові засідання господарського суду, а в решті частині позову відмовлено, а саме: стосовно стягнення 3500 грн. збитків у звязку з їх недоведеністю, а стосовно решти вимог у звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобовязання за укладеним між сторонами у справі договором купівлі-продажу № 11-1/10 від 11.01.2010 р. щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару, внаслідок чого має борг по його оплаті в сумі 11815 грн. 20 коп., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 123 грн. 33 коп. 3% річних за період з 18.12.2014 р. по 23.04.2015 р. та 2397 грн. 21 коп. інфляційних за період січень-березень 2015 року (включно), а також відшкодувати позивачеві понесені судові витрати по справі на сплату судового збору за подання позову у сумі 236 грн. 30 коп. та 196 грн. - витрат позивача, повязаних з явкою його представників в судові засідання господарського суду.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення боргу у сумі 171.135 грн. 85 коп., 3 % річних у сумі 63425 грн. 21 коп. та інфляційних витрат у сумі 4748 грн. 68 коп. місцевий суд виходив з того, що строк позовної давності по цим вимогам сплинув, у звязку з чим підстави для їх задоволення відсутні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення 3.500 грн. збитків, місцевий суд виходив з того, що понесені позивачем витрати на правову допомогу, правова природа яких визначена позивачем як збитки, стягненню не підлягають, оскільки такі витрати не носять обовязковий характер і факт їх наявності та розмір не мають причинно-наслідкового звязку зі спірними правовідносинами сторін, внаслідок чого підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати по справі розподілені місцевим судом між сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду частково скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись, що по-перше, на підписання сторонами акту звірки та здійснення відповідачем часткової оплати протягом 2013-2014 р. р. як на докази переривання строку позовної давності. По-друге, відповідач сплачуючи за товар на підставі спірного договору протягом 2013-2014 р. р. у платіжних документах допустив помилку в частині посилання на дату договору, а саме: замість дати 11.01.2010 р. зазначено дату 01.01.2010 р., тоді як договір від 01.01.2010 р. взагалі не існує.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Скаржник був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, але 30.06.2015 р. до апеляційного суду надійшло клопотання позивача про перенесення судового засідання на іншу дату у звязку з хворобою його представника.

Назване клопотання визнано колегією суддів необґрунтованим та відхилено з огляду на те, що заявником не надано доказів хвороби його представника, а крім того, вказана позивачем у клопотанні причина про перенесення судового засідання не є достатньою, оскільки представництво інтересів заявника може здійснюватися також любою іншою особою в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності. Поважною причиною перенесення судового засідання може вважатися та, існування якої зумовлено факторами обєктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких обставин, у даному випадку, немає.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 11.01.2010 р. між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу № 11-1/10 (далі договір), за умовами якого позивач зобовязався передати у власність відповідачеві медичну продукцію, а останній зобовязався прийняти та оплатити її вартість відповідно до умов договору.

Згідно п. 8.1. договору, останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до моменту виконання сторонами своїх обовязків за цим договором.

Відповідно до п. 3.2. договору на підставі замовлення на закупівлю продавець формує видаткову накладну із зазначенням кількості, номенклатури, ціни поставки і надає її покупцю. Поставка виконується як к транспортом продавця, так і транспортом покупця за домовленістю сторін.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачеві товару на загальну суму 1.908.258 грн. 20 коп., що підтверджується видатковими накладними, зокрема, № UF0012-2/1А від 12.01.2010 на суму 58980 грн.; № 8-1/7Б від 08.07.2010 на суму 6048грн.; - № 12-3/1Б від 12.01.2010 на суму 9415грн.; № 12-4/1Б від 12.01.2010 на суму 2400грн.; № UF00002-2/4 від 02.04.2010 на суму 169500грн.; № UF0019-3/10 від 19.10.2010 на суму 36075грн.; № UF00029-1/4 від 29.04.2010 на суму 63700грн.; № UF0017-2/2 від 17.02.2010 на суму 59900грн.; № UF00014-2/8 від 14.08.2010 на суму 472878грн.; № UF00014-1/8 від 14.08.2010 на суму 97700грн.; № UF0012-5/1А від 12.01.2010 на суму 8610грн.; № UF00017-1/3 від 17.03.2010 на суму 19500грн.; № UF00017-3/2 від 17.02.2010 на суму 35280грн.; № UF00017-1/2 від 17.02.2010 на суму 299500грн.; № UF00014-1/4 від 14.04.2010 на суму 228852грн.; № UF00014-2/4 від 14.04.2010 на суму 19300грн.; № UF00020-1/5 від 20.05.2010 на суму 242220грн.; № UF0012-1/1 від 12.01.2010 на суму 78400грн., № ПП-002194 від 22.04.2010 р. на суму 879 грн. 65 коп., № 004688 від 18.08.2010 р. на суму 5502 грн. 90 коп., № ПП-000166 від 15.01.2010 р. на суму 861 грн., які підписані відповідачем без будь-яких зауважень щодо кількості, якості та вартості отриманого товару.

За видатковими накладними № ПП-002194 від 22.04.2010 р. на суму 879 грн. 65 коп., № 004688 від 18.08.2010 р. на суму 5502 грн. 90 коп., № ПП-000166 від 15.01.2010 р. на суму 861 грн. товар було повернуто відповідачем позивачеві на загальну суму 7243 грн. 55 коп.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що відповідач зобовязаний сплатити гроші за товар на умовах та в терміни, що вказані у видатковій накладній.

Таким чином, за умовами укладеного договору відповідач повинний був оплатити отриманий товар у наступні строки, зокрема:

- за видатковою накладною № UF0012-2/1А від 12.01.2010 на суму 58980 грн. у строк до 05.02.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00002-2/4 від 02.04.2010 на суму 169500грн. у строк до 05.05.2010 р.

- за видатковою накладною № UF0019-3/10 від 19.10.2010 на суму 36075грн. у строк до 20.11.2010 р.

- за видатковою накладною № UF00029-1/4 від 29.04.2010 на суму 63700грн. у строк до 31.05.2010 р.

- за видатковою накладною № UF0017-2/2 від 17.02.2010 на суму 59900грн. у строк до 10.03.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00014-2/8 від 14.08.2010 на суму 472878грн. у строк до 16.09.2010 р.

- за видатковою накладною № UF00014-1/8 від 14.08.2010 на суму 97700грн. у строк до 16.09.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF0012-5/1А від 12.01.2010 на суму 8610грн. у строк до 05.02.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00017-1/3 від 17.03.2010 на суму 19500грн. у строк 17.04.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00017-3/2 від 17.02.2010 на суму 35280 грн. у строк до 10.03.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00017-1/2 від 17.02.2010 на суму 299500грн. у строк до 10.03.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00014-1/4 від 14.04.2010 на суму 228852грн. у строк до 15.05.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00014-2/4 від 14.04.2010 на суму 19300 грн. у строк до 15.05.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF00020-1/5 від 20.05.2010 на суму 242220 грн. у строк до 25.06.2010 р.,

- за видатковою накладною № UF0012-1/1 від 12.01.2010 на суму 78400 грн. у строк до 05.02.2010 р.

Будь-яких доказів, які б свідчили про оплату товару за вищезазначеними видатковими накладними матеріали справи не містять та таких доказів, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, відповідачем суду не надано, внаслідок чого колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач має перед позивачем борг по оплаті отриманого товару за вище переліченими накладними.

Але, при цьому колегія, суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за вищезазначеними накладними з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Так, зі змісту п. 1 ст. 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а тому для позивача перебіг строку позовної давності почався з першого дня після встановленого у накладних строку для оплати відповідачем, тобто з першого дня прострочки.

Як правильно встановлено судом першої інстанції перебіг строку позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду про стягнення з відповідача грошових коштів щодо оплати боргу по вищезазначеним видатковим накладним з боку позивача почався:

- з 06.02.2010 р. за видатковими накладними № UF00002-2/4 від 02.04.2010р., № UF0019-3/10 від 19.10.2010, № UF0012-5/1А від 12.01.2010 р. , № UF0012-1/1 від 12.01.2010 р.

- з 01.06.2010 р. за видатковою накладною № UF00029-1/4 від 29.04.2010

- з 11.03.2010 р. за видатковими накладними № UF0017-2/2 від 17.02.2010 р., № UF00017-3/2 від 17.02.2010 р., № UF00017-3/2 від 17.02.2010 р.

- з 17.09.2010 р. за видатковими накладними № UF00014-2/8 від 14.08.2010 та № UF00014-1/8 від 14.08.2010

- з 18.04.2010 р. за видатковою накладною № UF00017-1/3 від 17.03.2010

- з 16.05.2010 р. за видатковими накладними № UF00014-1/4 від 14.04.2010 р., № UF00014-2/4 від 14.04.2010 р.

- з 26.06.2010 р. за видатковою накладною № UF00020-1/5 від 20.05.2010 р., тобто з тих днів коли відповідач не виконав свої зобовязання щодо оплати боргу за поставлений товар, оскільки саме в цей день позивач довідався про невиконання відповідачем своїх зобовязань, а тому в межах трирічного строку, тобто у строк до 06.02.2013 р., 01.06.2013 р., 11.03.2013 р., 18.04.2013 р., 16.05.2013 р., 26.06.2013 р., 17.09.2013 р. позивач повинний був в установлений строк звернутись до суду з відповідним позовом.

Проте, як свідчать матеріали справи позивач звернувся з позовом до суду лише 08.12.2014 р., тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2015 р. відповідачем подано заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд правомірно дійшов до висновку про те, що, оскільки позов поданий до суду 08.12.2015 р., то відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України заявлена сума з оплати боргу по вищезазначеним накладним стягнута бути не може, внаслідок спливу трирічного строку позовної давності, а, враховуючи, що відповідачем подано заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності та підстави для його відновлення відсутні, то суд першої інстанції підставне залишив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу за видатковими накладними № UF00002-2/4 від 02.04.2010р., № UF0019-3/10 від 19.10.2010, № UF0012-5/1А від 12.01.2010 р. , № UF0012-1/1 від 12.01.2010 р., № UF00029-1/4 від 29.04.2010 , № UF0017-2/2 від 17.02.2010 р., № UF00017-3/2 від 17.02.2010 р., № UF00017-3/2 від 17.02.2010 р., № UF00014-2/8 від 14.08.2010 та № UF00014-1/8 від 14.08.2010 р., № UF00017-1/3 від 17.03.2010 р., № UF00014-1/4 від 14.04.2010 р., № UF00014-2/4 від 14.04.2010 р., № UF00020-1/5 від 20.05.2010 р. без задоволення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного висновку про те, що оскільки сплинув строк позовної давності за основною вимогою, тому сплив строк позовної давності й за додатковими вимогами.

Посилання скаржника на те, що строк позовної давності переривався правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки надані позивачем копії банківських виписок не містять доказів здійснення відповідачем платежів після 2010 року саме на виконання умов договору купівлі-продажу № 11-1/10 від 11.01.2010 р.

Проаналізувавши зміст банківських виписок, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного висновку про те, що в останніх йдеться про оплату за договором б/н від 01.01.2010 р., що свідчить про наявність і інших договірних правовідносин між сторонами у справі.

Крім того, у разі якщо відповідач здійснював оплату не вірно, тобто не за тим договором, позивач повинний був звернутися до відповідача з відповідною заявою щодо усунення недоліків у названих платіжних документах.

Однак, будь-яких заяв та зауважень щодо здійснення відповідачем оплат саме за договором від 01.01.2010 р., а не за договором від 11.01.2010 р. як то потрібно матеріали справи не містять та таких доказів, всупереч ст. 33 ГПК України, скаржником суду не надано, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання скаржника на акт звірки взаєморозрахунків (а.с.31) як на доказ переривання строку позовної давності є необґрунтованими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки останній не містить посилань на договір № 11-1/10 від 11.01.2010 р., тоді як Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, та ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" дають визначення первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції, до кола яких не відносяться акти звірки взаєморозрахунків, а тому твердження позивача про беззаперечність заявлених до стягнення позовних вимог з посиланням на підписанням відповідачем акта звірки взаєморозрахунків є помилковим з вищенаведених підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, видаткові накладні № 8-1/7Б від 08.07.2010 на суму 6048грн, № 12-3/1Б від 12.01.2010 на суму 9415,20грн., № 12-4/1Б від 12.01.2010 на суму 2400 грн. не містять вказівок щодо строку їх оплати, або така відмітка зроблена кульковою ручкою від руки без вказівки ким та коли зроблена така відмітка, внаслідок чого колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності узгодженого сторонами строку оплати по вказаних трьох видаткових накладних.

Заявою від 23.04.2015 р. позивач зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення суми боргу за видатковою накладною № 8-1/7Б від 08.07.2010 р. на суму 6.048 грн., що є правом позивача, у звязку з чим суд першої інстанції підставне розглянув позовні вимоги в частині стягнення боргу за видатковими накладними, зокрема, № 12-3/1Б від 12.01.2010 р. на суму 9415 грн. 20 коп. та № 12-4/1Б від 12.01.2010 р. на суму 2.400 грн., а всього на загальну суму 11815 грн. 20 коп.

Відповідно до п.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Відповідно до п. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що вимога про здійснення оплати за видатковими накладними № 12-3/1Б від 12.01.2010 р. на суму 9415 грн. 20 коп. та № 12-4/1Б від 12.01.2010 р. на суму 2400 грн. реалізована позивачем шляхом подачі позовної заяви і передбачений п. 2 ст. 530 ЦК України строк для оплати сплинув до прийняття рішення по справі.

Будь-яких доказів, які б свідчили про оплату товару за видатковими накладними № 12-3/1Б від 12.01.2010 р. та № 12-4/1Б від 12.01.2010 р. та відсутність у відповідача перед позивачем боргу за вищезазначеними накладними матеріали справи не містять та таких доказів, всупереч ст. 33 ГПК України, відповідачем суду не надано.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що місцевий суд підставне відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача борг за накладними № 12-3/1Б від 12.01.2010 р. на суму 9415 грн. 20 коп. та № 12-4/1Б від 12.01.2010 р. на суму 2.400 грн., а всього на загальну суму 11.815 грн. 20 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, внаслідок чого місцевий суд підставне стягнув 3% річних у загальній сумі 123 грн. 33 коп. за період з 18.12.2014 р. по 23.04.2015 р. та 2397 грн. 21 коп. інфляційних витрат за період з січня по березень 2015 р. (включно), виходячи із сум боргу по кожній видатковій накладній окремо.

Здійснені місцевим судом розрахунки 3% річних та інфляційних витрат по двом видатковим накладним є правильними та вірними а крім того не спростовані відповідачем ані в цілому, ані за їх складовими.

Також, колегія суддів погоджується і з висновками місцевого суду щодо відмови в задоволені позовних вимог в частині стягнення 3500 грн. збитків, завданих неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, посилаючись на положення ст. 22 ЦК України, ст. ст. 224, 225 ГК України позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на юридичні послуги в сумі 3500 грн., тобто, фактично, позивач понесені ним витрати на оплату фізичній особі-підприємцю п. Німчуку І.В. грошових сум за підготовку позовної заяви, надання юридичних консультацій та подання позову на підставі укладеного договору про надання правової допомоги, відносить до збитків.

Однак, колегія суддів вважає, що місцевим суд підставне не погодився з вищезазначеними доводами позивача, оскільки у п. 4 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Приватного малого підприємства - фірми „Максима щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) від 11.07.2013 року по справі № 1-4/2013 зазначено наступне, - дослідивши положення Кодексу, Конституційний Суд України вважає, що в ньому не передбачено відшкодування юридичній особі витрат на юридичні послуги, надані їй іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права. Однак це не виключає можливості законодавчого врегулювання питання про відшкодування вказаних витрат субєкту права на звернення до господарського суду за послуги, надані йому таким фахівцем, тобто названі витрати не є збитками, а є юридичними послугами, що надані субєктом підприємницької діяльності, а тому заявлена до стягнення сума за надання правової допомоги не може бути стягнута на підставі ст. 22 ЦК України, ст. ст. 224, 225 ГК України як понесені позивачем збитки, так як такі витрати не носять обовязковий характер і факт їх наявності та розмір не мають причинно-наслідкового звязку зі спірними правовідносинами сторін.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 236 грн. 30 коп. понесених судових витрат на сплату судового збору та 196 грн. - понесених витрат, повязаних з явкою його представників в судові засідання суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2015 р. у справі № 916/4970/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніфарма-Україна" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

ОСОБА_2