ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Справа № 915/551/15

За позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону
54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-а
в інтересах держави (органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах) в особі:

Позивач 1: Міністерство оборони України
03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6

Позивач 2: Квартирно-експлуатаційний відділ
54056, м. Миколаїв, проспект Миру, 62 А

Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1
57116, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Ульянівка

Відповідач 2: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива»
57050, Миколаївська область, Веселинівський район, с. Ставки, вул. Леніна, 39

Про: визнання недійсним договору.
Суддя Смородінова О.Г.
ПРЕДСТАВНИКИ:
від позивача 1: Дубчак Д.В., за довіреністю;
від позивача 2: Мартинюк К.В., за довіреністю;
від відповідача 1: Лихолєтов В.В., за довіреністю;
від відповідача 2: не з`явився;
В судовому засіданні приймає участь прокурор: Андреєв А.П.
СУТЬ СПОРУ:
Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави (органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах) в особі: позивач 1: Міністерство оборони України та позивач 2: Квартирно-експлуатаційний відділ 02.04.15 р. звернувся до господарського суду з позовом визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 36 від 04.03.2011 року з додатковими угодами, укладеними між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «Нива».
Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договору № 36 від 04.03.11 р. «про спільний обробіток землі», додаткових угод до нього; актів обміру земельної ділянки; акту приймання (передачі) будівель, споруд та території військового містечка від 15.01.14 р.; відомості про наявні земельні ділянки; норм ст.ст. 1, 3 Закону України «Про збройні сили України», ст.ст. 1, 10 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 3, 4, 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст.ст. 77, 115, 116, 20 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», ст.ст. 203, 215, 227 Цивільного кодексу України та мотивовані наступним: умови укладання наведеного договору та додаткових угод до договору про спільний обробіток землі є такими, що суперечать вимогам законодавства.
Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Прокурор стверджує, що військовою частиною НОМЕР_1 не вжито передбачених законодавством заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на користування наведеною земельною ділянкою.
Наразі, на виконання директиви Міністра оборони України та розпорядження Головного квартирно - експлуатаційного управління Збройних Сил України від 19.12.2013 р. № 303, Квартирно - експлуатаційним відділом м.Миколаїв та військовою частиною НОМЕР_1 складено Акт приймання (передачі) будівель, споруд та територій військового містечка (військової частини НОМЕР_2 ) від 15.01.2014 року, яким передано Квартирно - експлуатаційному відділу м. Миколаїв будівлі та споруди військового містечка, земельну ділянку площею 7084,9 га, облікову та технічну документацію.
Разом з тим, Квартирно - експлуатаційним відділом м.Миколаїв вживаються заходи з розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі та проведення державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї.
У зв`язку із вищевикладеним залучення військовою частиною НОМЕР_1 до спільного обробітку земельної ділянки за договором про спільний обробіток землі № 36 від 04.03.2011 р. та додатковими угодами - є таким, що суперечить вимогам ст.ст. 20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», а тому потребує визнання недійсним у судовому порядку.

Позивачі повністю підтримують позовні вимоги, що викладені в позовній заяві.

Відповідач 1, Військова частина НОМЕР_1 у відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, по-перше, прокурор в позові не вказав на те, що на підставі Директиви Міністерства оборони України від 30.11.2012 р. № Д-3220/1/16ДСК, фінансово-економічною службою Сухопутних військ України Збройних Сил України видано розпорядження за вих. № 116/14/2/2130 від 29.12.2012 р. згідно якого військову частину НОМЕР_1 призначено правонаступником з усіх фінансових питань, отже укладання додаткових угод до договору спільного обробітку землі № 36 відбувалось на правах правонаступництва; по-друге, військова частина НОМЕР_2 , як юридична особа ліквідована лише 20.04.2015 року, а військова частина НОМЕР_1 жодного додаткового сантиметру землі військової частини НОМЕР_2 не залучала/передавала. Натомість, з впорядкування договірної діяльності та відповідності розподілу прибутку за договором спільного обробітку землі №36/606 на замовлення ТОВ «Нива» було проведено точний обмір земель, що були вже залучені за договором та виготовлення необхідної технічної документації. При цьому, ані межі поля ані залучення додаткових полів не відбулося. В додаткових угодах до договору № 36 змінювалися лише порядок дострокового розподілу прибутку та, в першу чергу, вартість внеску військової частини. При цьому, вартість внеску військової частини за договором було змінено саме на вимогу Міністерства оборони України (Позивача 1) через Південне Територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України; по-третє, військова частина НОМЕР_1 має погодження договору зі Ставківською селищною радою, а тому жодних порушень бути не може. Що стосується надання дозволу на вирощування сільськогосподарських культур юридичними особами, то цей дозвіл був наданий ще військовою частиною НОМЕР_2 ще 04.03.2011 р., а не військовою частиною НОМЕР_1 , яка лише прийняла на себе господарську діяльність, права та обов`язки за цим договором; по-четверте, статусу землекористувача КЕВ м. Миколаїв на сьогоднішній день так і не набула, то яким чином вданому спорі відповідачі порушують право позивачів; по-п`яте, на підставі Директив та наказу було складено акт прийому-передачі будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_2 (земельна ділянка яка є предметом спору). Відповідно до цього Акту в/ч НОМЕР_2 передало в/ч НОМЕР_1 земельну ділянку з будівлями та спорудами, розташованими на ній.
Таким чином, військова частина НОМЕР_1 була повністю наділена правами правонаступника у фінансово-господарській діяльності військової частини НОМЕР_2 .
Крім того, відповідач 1 звертає увагу суду на трьохсторонній договір «про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі» від 15.01.2013 р., за яким військова частина НОМЕР_2 передала свої повноваження за договором спільного обробітку землі № 36 від 04.03.2011 р. саме військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідач 2, ТОВ «Нива» у відзиві заперечує проти позовних вимог, повністю підтримує позицію військової частини НОМЕР_1 та зазначає, що жодного разу не порушив ані умови договору спільного обробітку землі № 36, ані умови перебування на території колишньої в/ч НОМЕР_2 (на сьогодні А1890), встановлені нормативними актами та самим договором № 36.

16.06.2015 року за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, суд

встановив:

04 березня 2011 року між військовою частиною НОМЕР_2 (далі Сторона-1) та ТОВ «Нива» (далі Сторона-2) був укладений договір № 36 «про спільний обробіток землі» згідно з предметом якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєдіяльності військової частини, сторони за цим договором домовилися про співпрацю і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: зрошування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.
Умовами п. 1.2 договору сторони домовились, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:
- Сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності, та в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження шкідливих для оточуючої середи, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці.
- Сторона-2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції яка обумовлена договором.
Відповідно до п. 3.1 договору Сторона-1 зобов`язалась: залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі Стороною-2 земельні ділянки, що надані Стороні-1 в безстрокове користування, згідно державного Акту серія Б № 062408 площею 180 Га, терміном на 5 сільськогосподарських років тобто до 01.12.2015 року.
Розділами 5, 6 та 8 договору учасники обумовили порядок ведення спільних справ, внески і частки сторін, розподіл результатів спільної діяльності.
Пунктами 12.1 та 12.2 договору сторони дійшли згоди, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання уповноваженими особами та скріплення печатками юридичних (фізичних осіб). Цей договір укладений строком на 5 сільськогосподарських років з обов`язковим узгодженням ціни внесків сторін за цим договором на кожний наступний сільськогосподарський рік в продовж строку дії договору. Зміна розміру внесків сторін мають бути економічно обґрунтовані при наявності офіційних документів державних органів влади про ціни, що діють на ринках товарів та послуг на момент визначення розміру внесків. Про бажання змінити розмір внесків сторони мають попередити одна одну не пізніше 01.03. кожного року.
Цей договір підписано та скріплено печатками обох сторін, а також погоджений підписом начальника КЕВ м.Миколаїв та підписом сільського голови Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області і скріплено гербовими печатками.

В подальшому до вищенаведеного договору:
07.03.2011 р. сторони склали та затвердили акт обміру земельної ділянки (загальною площею 180 га);
додатковою угодою від 19.10.2012 р. сторони пункт 6.1 договору виклали в новій редакції.

Також з матеріалів справи вбачається, що 15.01.2013 р. між військовою частиною НОМЕР_2 (сторона -1), ТОВ «Нива» (сторона-2) та військовою частиною НОМЕР_1 (сторона -3) було укладено договір про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі, яким сторона-1 передає, а сторона-3 приймає на себе права та обов`язки сторони (сторони -1) у договорі про спільний обробіток землі від 04.03.2011 р. № 36.
Пунктом 4 наведеного договору сторони обумовили, що відступлення прав та обов`язків сторони -1 на користь сторони -3 відбувається на підставі директиви Міністерства оборони України від 30.11.2012 р. № Д-322/1/16дск, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.12.12 р. № Д-7дск, наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 21.12.2012 р. № 1032.
Згодом, 05.03.2013 р. між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «Нива» до договору №36 від 04.03.2011 р. була укладена додаткова угода № 2, якою були внесені зміни та доповнення до договору, а саме до пунктів 1.2, 3.1, 6.1, 8.6.
Також, 05.03.13 р. між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «Нива» був складений акт огляду земельної ділянки (загальною площею 177,58 га).
Останньою додатковою угодою № 3, укладеною між відповідачами 14.02.2014 р., була змінена редакція пунктів 3.1, 6.1, 8.6, 12.2 та розділ 11 до договору № 36 від 04.03.2011 р.

Предметом даного позову виступила немайнова вимога військового прокурора про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі з додатковими угодами укладеними між відповідачами.
Підставою заявлених вимог визначено те, що оспорюваний договір та додаткові угоди укладені із порушенням встановленого законом порядку та є такими, що суперечать вимогам ст. 4 Закону України «Про використання земель оброни» та ст.ст. 20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України.
Дослідивши надані учасниками докази та оцінивши їх відповідно до ст. 43 Господарсько-процесуального кодексу України, проаналізувавши у відповідності з вимогами чинного законодавства вказані прокурором підстави в обґрунтування заявлених вимог, суд дійшов висновків про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного:

За довідкою Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області № 02-19-506/15 від 14.02.2015 року в постійному користуванні за межами населеного пункту в межах території Ставківської сільської ради обліковується 7083,0559 га земель, в тому числі сільськогосподарських угідь 4280,4982 га, з них ріллі-3524,2982 га, пасовищ 756,2 га; земель, вкритих лісом 70,9 га; дерево чагарникових насаджень 37,8 га; під водою 21,8 га; під дорогами 34,76 га; під громадськими дворами, вулицями, площами 2600,0977 га; під громадськими будівлями 0,20 га; порушених земель 37 га.
Матеріали справи свідчать, що:
- відповідно до державного акту на право постійного користування землею № 062408 від 1978 року, виданого військовій частині № НОМЕР_5 (землекористувач) (правонаступником якої виступає військова частина НОМЕР_2 про що зазначено прокурором в позові та не спростовано іншими учасниками в судовому засіданні), земельну ділянку площею 7102,5 га було виділено для військових потреб;
- відповідно до Довідки № 116/14/2/2130 від 29.12.2012 року фінансово-економічне управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України Міністерство оборони України, згідно до вимог Директиви Міністра оборони України від 30.11.2012 р. № Д-322/1/16, військова частина НОМЕР_2 підлягала розформуванню в термін до 28.02.13 р., правонаступником з фінансових питань визначена військова частина НОМЕР_1 ; з 1 січня 2013 року військову частину НОМЕР_2 зарахувати на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 встановленим порядком;
- відповідно до акту прийому-передачі будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_2 від 07.03.2013 р. (цей акт наданий відповідачем -1), командир військової частини НОМЕР_2 здав, а ТВП командира військової частини НОМЕР_1 прийняв військове містечко № 1 (гарнізон - Вознесенський): земельна ділянка разом з будівлями та спорудами, розташованими на ній;
- відповідно до акту приймання (передачі) будівель, споруд та території військового містечка від 15.01.14 р. (цей акт наданий прокурором), ТВО командира військової частини НОМЕР_1 здав, а ТВО начальника КЕВ м. Миколаїв прийняв військове містечко № 1 а (гарнізон - Миколаївський) і земельну ділянку з вказаними будівлями, спорудами, інженерними мережами;
- відповідно до свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах (дата реєстрації 29.09.2010 р.) № 547 зазначені види господарської діяльності, які дозволені військовій частині НОМЕР_1 , а саме зокрема, вирощування зернових та технічних культур;
- опис № 46335дск від 24.04.15 р. та акт від 19.02.13 р. за № 4 про відбір відповідних печаток та штампів військової частини НОМЕР_2 для передачі їх до Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, які свідчать про ліквідацію військової частини НОМЕР_2 .

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно зі ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
За змістом ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Відповідно до ст. 1 Закону України Про використання земель оборони землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
За правилами ч. 1-4 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації. Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Відповідно до ст. 14 Закону України Про Збройні Сили України Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За приписами до ч. 1 ст. 115, ч. 1 та ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно до пунктів 1.1, 2.1 та 2.5 Положення про полігони Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 187 від 03.05.2008 року, полігон - спеціально обладнана земельна (водна) ділянка (частина узбережжя з прилеглою акваторією моря, акваторія моря у визначених кордонах) з повітряним простором над нею та морськими водами під нею, з відповідною організаційно-штатною структурою, яка призначена для: забезпечення проведення заходів оперативної та бойової підготовки військ (сил); бойового застосування озброєння та військової техніки (засобів ураження); польового, повітряного, морського вишколу, психологічної підготовки особового складу підрозділів, військових частин, кораблів; відпрацювання навчальних завдань слухачами та курсантами військово-навчальних закладів; забезпечення проведення заходів бойового злагодження з`єднань, військових частин та підрозділів в особливий період; проведення досліджень у галузі військового мистецтва, науково-дослідних робіт і полігонних випробувань зразків озброєння, військової техніки, боєприпасів та навчального обладнання; проведення робіт з утилізації методом підриву непридатних для подальшого застосування та зберігання боєприпасів. Полігони обслуговуються спеціальними військовими підрозділами (військовими частинами), які утримуються на окремих штатах або входять до штатів військових частин, військових навчальних закладів. Полігони обладнуються на земельних (водних) ділянках, які відведені для потреб оборони та використовуються Міністерством оборони України у порядку, визначеному законодавством України. Земельні ділянки для розміщення полігонів Збройних Сил України надаються у постійне користування. У разі відсутності потреби подальшого використання земельної ділянки полігона для потреб Збройних Сил України рішення щодо її передачі приймається Міністром оборони України у відповідності з вимогами законодавства України. Відповідальність за правильне використання земельних ділянок, наданих для потреб Міністерства оборони України, збереження ґрунту та вод від забруднення промисловими відходами, а також захист земель від водної (повітряної) ерозії та заболочення покладається на начальників полігонів (командирів військових частин). Контроль за використанням та охороною земель полігонів здійснюється командуваннями видів Збройних Сил України за підпорядкованістю полігонів, а також Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, квартирно-експлуатаційними відділами, квартирно-експлуатаційними частинами районів. Відповідальність за збереження межових знаків і утримання кордонів земельних ділянок, які надані в користування, у належному стані покладається на начальників полігонів (командирів військових частин). Використання земельних ділянок полігонів не за призначенням та передача у користування іншим землекористувачам забороняється.

За змістом ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом; суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
З вищенаведених норм вбачається, що Закон України "Про використання земель оборони" передбачає, що землі оборони використовуються відповідними суб`єктами (військовими частинами) на титулі постійного користування (ч. 1 ст. 2 Закону), проте також передбачає (ст. 4 Закону) можливість надання таких земельних ділянок у вторинне користування для сільськогосподарських потреб: "військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування".

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Підстави ж, які висуває для задоволення даного позову прокурор не доведені останнім.
Так, за змістом ст.ст. 1130, 1131, Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі; умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
З вищенаведених норм та обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідачів на момент укладення оспорюваного договору та додаткових угод не суперечили чинному законодавству, оскільки: по-перше, за перевіркою суду встановлено, що договір № 36 від 04.03.2011 р. «про спільний обробіток землі» цілком відповідає вимогам визначеним в ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. ст. 20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України; по-друге, згідно державного акту на право постійного користування № 062408 від 1978 р. військова частина НОМЕР_2 (яка є правонаступником військової частини НОМЕР_6 ) виступала повноправним землекористувачем, який в подальшому відступив свої права та обов`язки за оспорюваним договором військовій частині НОМЕР_1 , про що свідчить укладений договір від 05.01.2013 р. про зміну військової частини НОМЕР_2 на військову частину НОМЕР_1 з наділенням її усіма відповідними правами та обов`язками за цим договором.
Твердження прокурора про те, що військовою частиною НОМЕР_1 не було вжито передбачених законодавством заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на користування наведеною земельною ділянкою спростовуються матеріалами справи.
Як вбачається з наданих суду відповідачем -1 доказів, відповідно до директиви Міністра оборони України від 30.11.2011 року №Д - 322/1/16дск, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.12.2012 року №Д-7дск, наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 21.12.2012 року №1032 командуванням ЗС України було прийнято рішення щодо розформування військової частини НОМЕР_2 та визначення її правонаступником військову частину НОМЕР_1 .
Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (у даному позові на прокурора).
За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Прокуратурою та позивачами, всупереч наведеним процесуальним нормам, не доведено суду обставин, які свідчать про порушення відповідачами у спірних відносинах прав та законних інтересів держави, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.13 року з останніми змінами від 17.12.13 року приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 49 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору в розмірі 1218,00 грн. за розгляд вимоги немайнового характеру в доход Державного бюджету України з позивачів порівну по 609 грн.

Таким чином, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. В позові відмовити.
2. Стягнути з Міністерства оборони України, Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168 () в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ): 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, проспект Миру, 62 А, м. Миколаїв, 54056 () в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ): - 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.

Накази видати державній податковій інспекції після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 22 червня 2015 року.

Суддя О.Г.Смородінова