КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа№ 905/2801/14-908/5480/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Скрипник П.Г. (довіреність №329/19 від 26.05.2015 р.)

від відповідача - Русскіна О.В. (довіреність б/н від 22.05.2015 р.)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод»

на рішення господарського суду міста Києва від 28.04.2015 р.

у справі №905/2801/14-908/5480/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод»

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Електросталь»

про визнання недійним договору застави

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Електросталь» про визнання недійсним договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р., укладеного ПАТ «Донецький металопрокатний завод» та ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.04.2015 р. в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 11.06.2015 р. явка сторін та третіх осіб у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

27.04.2005 р. між ТОВ «Електросталь» та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір №2005-110, згідно якого права кредитора перейшли до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 19.06.2013 р.

19.06.2013 р. року між ПАТ «Донецький металопрокатний завод» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір строкового банківського вкладу №03/ДЛ_ЗЗДС/08, на підставі якого позивач, як вкладник, передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7310/840 строком до 20.01.2015 р. грошові кошти в сумі 1123067,50 грн.

19.06.2013 р. між позивачем, як заставодавцем, та відповідачем, як заставодержателем, було укладено договір застави №2005-110/20, згідно якого в рахунок забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором №2005-110 від 27.04.2005р. позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 1123067,50 грн., що знаходяться на депозитному рахунку №7310 згідно з договором №03/ДЛ_ЗЗДС/08 від 19.06.2013 р.

Згідно п. 3.4. договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р., у разі набуття підстав для звернення стягнення на права заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості боржника перед заставодержателем за кредитним договором на погашення цієї заборгованості.

За змістом п. 1.1. договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р., з урахуванням положень розділу «Терміни і визначення» цього договору, предметом застави за ним виступають майнові права на отримання грошових коштів в сумі 1123067,50 грн., що знаходяться на депозитному рахунку згідно з відповідним депозитним договором №03/ДЛ_ЗЗДС/08 від 19.06.2013 р.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що договір застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р. підлягає визнанню недійсним як такий, що суперечить приписам ст. 4 Закону України «Про заставу», ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», грошові кошти в сумі 1123067,50 грн., не могли складати предмет за договором застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р., оскільки на момент його вкладення не належали позивачу як заставодавцю на праві власності у зв'язку з переходом цього права до відповідача на підставі депозитного договору.

Посилаючись на норми ст. ст. 203, 215, 576, 1058 ЦК України, ст. 207 ГК України, ст. 4 Закону України «Про заставу», ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», позивач просить суд визнати недійсним договір застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р.

Відповідач, заперечуючи проти позову стверджує, що чинним законодавством не заборонено вчиняти договірне списання з рахунків заставодавця при зверненні стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Крім того, відповідач зазначив, що предметом спірного договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р. виступає не майно, як зазначає позивач, а майнові права на отримання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку. У зв'язку з цим відповідач вважає, що у суду відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 2 ст. 1066 ЦК України передбачено, що банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Частиною 2 ст. 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умовами договору №03ДЛ_ЗЗДС/08 від 19.06.2013 р. строкового банківського вкладу (депозитної лінії) в національній валюті юридичної особи-резидента встановлений обов'язок відповідача забезпечити повернення грошових коштів шляхом перерахування їх на поточний рахунок позивача відповідно до умов цього договору.

Таким чином, об'єктом договору банківського вкладу (депозиту) є грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку під процент або дохід в іншій формі і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми. Вклад в готівковій або у безготівковій формі, що переданий вкладником або для нього третьою особою стає власністю банку, який його використовує для здійсненні інших банківських операцій. Зазначена обставина зумовлюється особливістю об'єкту договору - грошових коштів, що мають родовий та споживний характер, повернення яких можливе лише шляхом виплати такої ж самої суми коштів. Крім повернення вкладу, банк після закінчення строку дії договору чи достроково на вимогу вкладника зобов'язаний виплатити вкладнику нараховані на суму вкладу відсотки або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

При цьому, майнове право є правом вимоги особи за зобов'язаннями, за якими вона є кредитором (постанова Національного банку України «Про затвердження Положення про валютний контроль» від 08.02.2000 р. №49).

Отже, прийнявши від вкладника грошові кошти у власність, банк за договором банківського вкладу в обмін передає вкладникові майнові права вимагати в якості кредитора таку саме суму, яку останній передав банку.

Таким чином, твердження позивача, що предметом застави може бути майно, що належить заставодавцю на праві власності, який надає право відчуження майна не відповідає дійсності. А предметом спірного договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р. виступає не майно, як зазначає позивач, а майнові права на отримання грошових коштів що знаходяться на депозитному рахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦК України, особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови.

Відповідно до умов оскаржуваного договору предметом застави є майнові права на грошові кошти (отримання банківського вкладу), що належать заставодавцю на праві власності і знаходяться на депозитному рахунку в ПАТ «Дельта Банк».

У розділі 3 оскаржуваного договору застави сторони погодили, що звернення стягнення на майнові права здійснюється згідно Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», шляхом договірного списання заставодержателем з депозитного рахунку заставодавця грошових коштів в сумі достатній для погашення заборгованості.

Так, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Стаття 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» містить вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, одним з яких є обраний сторонами при укладені правочину: переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Отже, у даному випадку підлягає застосуванню не ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на яку посилається позивач та яка зазначає порядок реалізації права грошової вимоги, яке є предметом забезпечувального обтяження, а ст. 33 цього Закону, яка визначає порядок реалізації прав за забезпечувальними обтяженнями, предметом яких є гроші або цінні папери.

Частиною 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Згідно п.п. 26.3, 26.4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 28.11.2012 р. по справі №5017/1327/2012.

Відповідно до п. 3.1 Глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затверджених постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 p. №516 проведення розрахункових операцій за вкладними (депозитними) рахунками юридичної особи забороняється, крім операцій, пов'язаних з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) відповідно до укладених договорів застави та законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що під час укладання спірного договору сторонами було досягнуто всіх вимог для чинності правочину, тому твердження позивача про наявність підстав для визнання такого договору недійсним є безпідставними.

Так, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину або частини правочину необхідно встановити, що правочин або частина правочину не відповідає вимогам закону або ж його сторонами (стороною) при укладені було порушено господарську компетенцію.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 4, 7 ст. 179 ГК України, при укладені господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що при укладенні спірного договору порушено приписи ст. 203 ЦК України, - немає підстав вважати договір таким, що не створює юридичних наслідків для сторін.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Враховуючи те, що зміст оскаржуваного правочину не суперечить приписам Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про визнання недійсним договору застави №2005-110/20 від 19.06.2013 р. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 28.04.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 28.04.2015 р. у справі №905/2801/14-908/5480/14 залишити без змін.

Справу №905/2801/14-908/5480/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська