ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Справа № 921/238/15-г/5

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Матущака О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі Довгополові А.О.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Терно-Лайт" без номера від 15.05.2015 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2468/15 від 29.05.2015 р.)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.04.2015 р.

у справі № 921/238/15-г/5 (суддя Г.З. Андрушків)

за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "БРОКБІЗНЕСБАНК", м. Київ

до відповідача ТОВ "Терно-Лайт", м. Тернопіль

про cтягнення 168 766, 65 грн.

За участю представників:

від позивача: Презлята С.З., представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: Братівник І.В., представник (довіреність в матеріалах справи).

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв'язку із чим розгляд справи фіксується у протоколі судового засідання.

Причини зміни колегії розгляду справи, викладені в розпорядженнях голови Львівського апеляційного господарського суду від 02.06.2015р. та від 15.06.2015р. Новим складом суду розпочато розгляд справи та завершено прийняттям постанови.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 29.04.2015р. у цій справі (суддя - Андрушків Г.З.) позовні вимоги ПАТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" до ТОВ "Терно-Лайт" задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р. у розмірі 168 766, 65 грн., з яких: 89 167, 53грн. заборгованості по кредиту, 24 296, 32грн. заборгованості за процентами, 16 669, 34 грн. пені за прострочення сплати кредиту, 2 510, 18 грн. пені за прострочення сплати процентів, 2 044, 75грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за основним зобов'язанням, 2 92,61 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за процентами, 16 334, 92 грн. індексації простроченої заборгованості по кредиту (втрати від інфляції), 2 451, 01грн. індексації простроченої заборгованості за процентами, 15 000,00 грн. штрафу. Крім того, даним рішенням стягнуто з ТОВ "Терно-Лайт" в доход Державного бюджету України 3 375 грн. 33коп. судового збору.

Судове рішення мотивоване ст. ст. 525, 530, 536, 559, 625, 629, 1048, 1054 ЦК України, ст. ст. 193, 202, 229, 231 ГК України та умовами договору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині стягнення 3% річних нарахованих на суму боргу по кредиту (2 044, 75 грн.) та на суму процентів (292, 61 грн.), 15 000, 00 грн. штрафу за невиконання умов договору та в частині 39 340, 00 грн. боргу за кредитом, ТОВ «Терно-Лайт» оскаржило таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що 3% річних в силу вимог закону можуть нараховуватись лише на суму забргованості, а не на суму процентів, крім того, на його думку, якщо умовами договору визначено інший розмір відсотків за прострочення кредиту, то застосовуватись має лише відсоткова ставка, визначена договором, а стягнення і визначеної договором і визначеної законом ставки не дозволяється.

Неправомірність стягнення штрафу в розмір 15 000, 00 грн. апелянт зводить до закінчення строку дії договору, оскільки, в період поки між стонами тривали договірні відносини (від моменту укладення і до 08.05.2014р.) ним вчасно подавалась визначена умовами договору фінансова звітність, а з його припиненням, вважає скаржник, у нього припинився й обов'язок подачі таких відомостей.

Також не погоджується скаржник із розміром основного боргу, вважає, що ця сума має бути зменшена на суму 39 340, 00 грн. виходячи із наявності між сторонами даного спору зустрічних зобов'язань.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується із викладеними доводами апелянта, стверджує, що відповідач помилково вважає підставою для стягнення з нього 3% та 29, 5 % річних статтю 625 ЦК України, оскільки до даних правовідносин, крім неї слід застосовувати також ст. 536 ЦК України. На думку позивача, якщо в законі або в укладеному договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст.. 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як процентів так і 3 % річних за наявності порушень грошового зобов'язання. Стягнення штрафу, вважає позивач є правомірним, оскільки відповідач повинен подавати позивачу фінансову звітність до повного виконання умов договору. Розмір боргу судом встановлений вірно, так як, поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником переходить зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника і навпаки. Наведені ним доводи позивач вважає такими, що свідчать про прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права і у зв'язку із цим просить залишити таке без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Львівський апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши в судовому засіданні думку представників обох сторін, дослідивши фактичні обставини у справі, зробив висновок, що апеляційна скарга ТОВ «Терно-Лайт» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Тернопільської області частковому скасуванню.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2013р. між ПАТ"Брокбізнесбанк" та ТОВ «Терно-Лайт», як позичальником, укладено кредитний договір №1/ТР/13/Ю, відповідно до п. 1.1. якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит), на умовах визначених цим договором.

Розмір кредиту визначений п. 1.2. договору складає 91 000, 00 грн..

Строк користування наданим кредитом визначено до 05.08.2013р. включно.

Додатковою угодою № 3 від 07.11.2013р. до кредитного договору №1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р. сторони змінили: розмір кредиту, такий став складати 89 167, 53 грн. та строк кредитування, зокрема, продовжили такий до 08.05.2014р..

Моментом надання кредиту Банком Позичальнику вважається день перерахування грошових коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок, зазначений в п. 2.1. договору на підставі заяви позичальника (п. 2.6. кредитного договору). Повернення кредиту відбувається шляхом здійснення платежу на рахунок для погашення заборгованості, відкритий банком позичальнику у відповідності до п. 2.11. договору, не пізніше дати, зазначеної в п. 1.3. договору (п. 2.7. кредитного договору).

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору видача кредиту на цілі, визначені п. 1.5. кредитного договору (поповнення обігових коштів) здійснюється у безготівковій формі на підставі письмової заяви позичальника, оформленої за формою згідно з додатком №1 до договору, шляхом перерахування банком відповідної суми кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника.

В матеріалах справи міститься заява відповідача на отримання кредитних коштів № 1 від 21.06.2013р., адресована позивачу на суму 91 000, 00 грн. (призначення платежу: поповнення обігових коштів). Підставою такої заяви зазначено кредитний договір № 1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р.

Меморіальним ордером № 1 від 21.06.2013р. банк надав ТОВ «Терно-Лайт» 91 000, 00 грн., про отримання вказаних коштів свідчать також виписки з особових рахунків позичальника з 20.06.2013р. по 17.03.2015р., крім того, отримання такої суми не заперечується і самим відповідачем.

Відповідно до ст. 610, ч. 3 ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановленим договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач належним чином виконував умови кредитного договору та своєчасно здійснював сплату кредиту та процентів за його використання, що і зумовило наявність заборгованості перед позивачем.

Згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З поданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р. станом на 12.05.2015р. вбачається, що заборгованість по кредиту складає 89 167, 53 грн., по процентах за користування кредитом - 24 296, 32 грн. за період з 27.06.2013р. по 11.02.2015р., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 16 669, 34 грн. за період з 09.05.2014р. по 11.02.2015р., пеня за прострочення сплати процентів - 2 510, 18 грн. за період з 08.08.2013р. по 11.02.2015р., три відсотки річних від простроченої суми по тілу кредиту - 2 044, 75 грн. за період з 09.05.2014р. по 11.02.2015р., три відсотки від простроченої суми по процентах - 292, 61 грн. за період з 08.08.2013р. по 11.02.2013р., сума індексу інфляції за весь час прострочення основного зобов'язання - 16 334, 92 грн., сума індексації простроченої заборгованості по процентах - 2 451, 01 грн., а також штрафи за порушення умов договору - 15 000, 00 грн.

З тексту апеляційної скарги вбачається, що відповідач, суму основної заборгованості в розмірі 89 167, 53 грн. вважає необґрунтованою, оскільки, на його думку, банк мав би зменшити її розмір на суму 39 340 грн. (невиконані грошові зобов'язання банку перед відповідачем). Підставою такого зменшення заборгованості за неповернений кредит, скаржник визначає ст. 606 ЦК України, де визначено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Тобто, зобов'язання - це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, а поєднання двох сторін у одній особі є підставою для припинення зобов'язання.

При цьому необхідною умовою припинення зобов'язання згідно зі статтею 606 ЦК України є взаємна відповідність прав і обов'язків боржника і кредитора, за відсутності якої зобов'язання не може бути припинене.

Приписи статті 606 ЦК України встановлюють такий спосіб припинення цивільно-правового зобов'язання, що не залежить від волі сторін. Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить за певних обставин зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, та/або навпаки. Іншими словами, в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин). При цьому до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим власне і припиняється правовідношення.

Таким чином, щоб зобов'язання припинилось на підставі наведеної норми поєднанням двох сторін у одній особі, необхідно щоб у результаті такого поєднання лишилась лише одна особа. Поєднання боржника та кредитора може бути наслідком, зокрема, правонаступництва, причому як загального, так і у випадку ліквідації з правонаступництвом злиття, приєднання тощо.

Як вбачається з матеріалів справи обидві сторони кредитного договору як боржник так і кредитор існують як окремі юридичні особи, а тому передбаченого зазначеною статтею поєднання боржника і кредитора в одній особі не відбулося і твердження апелянта про необхідність застосування ст. 606 ЦК України до даних правовідносин на суму 39 340 грн. є не обґрунтованими і не можуть бути застосованими в даній ситуації.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем по даній справі в суді першої інстанції заявлялось клопотання про зарахування зустрічних однорідних вимог, та місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні такого клопотання з огляду на факт початку процедури ліквідації банку (Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк») та п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в якій визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Згідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно п. 2.8. кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити банку проценти за користування кредитом, які розраховуються на основі процентної ставки, що вказана в п. 1.4. договору (24,5% річних). Проценти нараховуються у валюті кредиту, вказаній у п. 1.2. договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту та не враховується день повернення кредиту. Для розрахунку процентів використовується фактична кількість днів у місяці та році.

Крім того, згідно п. 1.4. кредитного договору, сторонами погоджено, що у разі непогашення позичальником кредиту у строк, визначений п. 1.3. цього договору, нарахування процентів за простроченим кредитом здійснюється за фіксованою процентною ставкою у розмірі 29,5% річних.

У відповідності до п. п. 2.9., 2.10. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісяця та сплачуються Позичальником щомісяця до 7 (сьомого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення (у тому числі дострокового) заборгованості за кредитом в повному обсязі.

За порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій, інших грошових зобов'язань Позичальника, Банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який здійснюється нарахування пені, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (п. 6.1. кредитного договору).

Відповідно до п. 4.2.1. кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати проценти, сплачувати інші грошові зобов'язання за договором, виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі та у строки передбачені договором

Господарським судом першої інстанцій встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по поверненню кредиту не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма права три відсотки річних та інфляційні нарахування визначає особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання, що є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто, зобов'язанням сплатити кошти.

Стаття 536 ЦК України містить положення, згідно якого за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. № 14 проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Враховуючи наведені вище норми права та положення кредитного договору, судова колегія зазначає, що позивачем правомірно нараховано відповідачу: 24 296, 32 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 16 669, 34 грн. пені за прострочення основного зобов'язання (кредиту), 2 510, 18 грн. пені за прострочення сплати процентів, 2 044, 75 грн. три відсотки річних від простроченої суми по тілу кредиту, 292, 61 грн. три відсотки річних від простроченої суми по процентах, 16 334, 92 грн. індексу інфляції за час прострочення сплати заборгованості за основним зобов'язанням, та 2 451, 01 грн. індексації простроченої заборгованості по несплачених відсотках.

Не погоджується апелянт також із нарахуванням штрафу в розмірі 15 000, 00 грн., оскільки, вважає, що невиконання п. 4.2.5. кредитного договору після спливу строку його дії не несе жодної відповідальності.

Так, пунктом 4.2.5. кредитного договору передбачено обов'язок позичальника для здійснення перевірки цільового використання кредиту, наявності, умов зберігання та стану майна, оформленого в заставу, аналізу фінансового стану платоспроможності та кредитоспроможності позичальника, надавати банку всі необхідні документи, зокрема:

а) щоквартально до 25 числа місяця, наступного за звітнім кварталом, надавати Банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю Позичальника у звітному кварталі (в тому числі баланс (форми №1), звіт про фінансові результати (форми №2);

в) щоквартально до 7 числа місяця, наступного за звітнім кварталом, надавати Банку довідки (або завірені Банками виписки) з інших Банків, в яких у Позичальника відкриті поточні рахунки та/або існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості за попередній квартал;

г) щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за звітним, надавати Банку оформлену на фірмовому бланку та підписану керівником і головним бухгалтером довідку про грошові надходження на всі свої поточні рахунки, відкриті в інших банках.

Суд першої інстанції вказує, що пункт 4.2.5. кредитного договору в наведеній вище частині позичальник не виконав і через положення п. 7.1. цього ж договору про те, що він діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань, робить висновок про необхідність стягнення з відповідача 15 000, 00 грн. штрафу .

З такими твердженнями колегія Львівського апеляційного господарського суду не погоджується, виходячи з наступного.

З пункту 4.2.5. кредитного договору вбачається, що подача документів фінансової звітності, які відповідач зобов'язується надавати позивачу здійснюється з метою: перевірки цільового використання кредиту, наявності умов зберігання та стану майна, оформленого в заставу; аналізу фінансового стану платоспроможності та кредитоспроможності позичальника.

Частиною 1 ст. 530 ЦК визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Предметом кредитного договору № 1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р. є наданий банком ТОВ «Терно-Лайт» кредит, з закінченням терміну користування яким у нього припиняються всі похідні зобов'язання, необхідні для його отримання.

Припинення строку дії кредитного договору (08.04.2014р.), не є підставою припинення його лише в частині фінансового зобов'язання, однак, з припиненням строку користування кредитом, у відповідача вже не має обов'язку виконувати положення його пункту 4.2.5., оскільки, з закінченням строку користування наданим кредитом в позичальника виникає право на його стягнення.

Таким чином висновки суду першої інстанції про правомірність стягнення штрафу в розмірі 15 000, 00 грн. за невиконання умов п. 4.2.5. кредитного договору є передчасними.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду зробила висновок, що рішення Господарського суду слід скасувати в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 15 000, 00 грн. за невиконання умов п. 4.2.5. кредитного договору.

Крім того, згідно з ч. 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Відповідно до ч. 5 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа фонду має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

Згідно ч. 6 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Як зазначалось вище ПАТ "Брокбізнесбанк" знаходиться в процесі ліквідації.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 4 цієї ж норми права містить положення, відповідно до якого стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

На підставі наведеного, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що з відповідача за розгляд позовних вимог в суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3075, 26 грн. в доход державного бюджету; а з позивача на користь відповідача за перегляд оскаржуваного рішення апеляційним господарським судом слід стягнути 241, 80 грн..

Керуючись ст. ст. 103, 104, 105 ГПК України, П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу задоволити частково. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.04.2015р. скасувати частково, в частині стягнення 15 000, 00 грн. штрафу і в цій частині прийняти нове рішення про відмову в позові. В решті рішення суду залишити без змін. Стягнути з ПАТ «Терно-Лайт» (вул. Поліська, 12, м. Тернопіль, 46000, ідент. код 35642621) на користь ПАТ "Брокбізнесбанк" (пр. Перемоги, 41, м. Київ, 03057, ідент. код 19357489) заборгованість за кредитним договором №1/ТР/13/Ю від 20.06.2013р. у розмірі 153 766, 65 грн., з яких: 89167, 53грн. заборгованості по кредиту, 24296, 32 грн. заборгованості за процентами, 16669, 34грн. пені за прострочення сплати кредиту, 2510, 18 грн. пені за прострочення сплати процентів, 2044, 75грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за основним зобов'язанням, 292, 61 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за процентами, 16 334, 92 грн. індексації простроченої заборгованості по кредиту(втрати від інфляції), 2451, 01 грн. індексації простроченої заборгованості за процентами.

2. Стягнути з ПАТ «Терно-Лайт» (вул. Поліська, 12, м. Тернопіль, 46000, ідент. код 35642621) в доход державного бюджету України (Отримувач коштів: УДКСУ м. Тернополя; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37977726; банк отримувача ГУ ДКСУ у Тернопільській області; код банку отримувача (МФО) 838012; рахунок отримувача 3002) 3075, 26 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції;

3. Стягнути з ПАТ "Брокбізнесбанк" (пр. Перемоги, 41, м. Київ, 03057, ідент. код 19357489) на користь ПАТ «Терно-Лайт» (вул. Поліська, 12, м. Тернопіль, 46000, ідент. код 35642621) 241, 80 грн. судового збору за перегляд рішення в суді апеляційної інстанції.

Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-І ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.06.2015р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Судді Матущак О.І.

Скрипчук О.С.