КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Справа№ 5011-71/9676-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Зеленіна В.О.

при секретарі Грабінській Г.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: Михайлюк А.З.

Брега Т.М.

від відповідача 2: не з'явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р.

у справі №5011-71/9676-2012 (головуючий суддя Ярмак О.М., судді Грєхова О.А., Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко»

до 1. Державного агентства резерву України

2. Державного підприємства "Ресурспостач"

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВіко» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Ресурспостач», Державного агентства резерву України про зобов'язання відповідачів виконати належним чином умови договорів щодо поставки товару згідно переліку в натурі, а саме поставити: цукор-пісок - 140,100 тонн, сіль - 2728,752 тонни, жерсть біла харчова - 72,500 тонни, ящики з гофрокартону - а) 29 000 штук; б) 100 000 кв.м., жерсть біла гарячого лудження - 150 тонн, припої олов'яно-свинцеві - 2,300 тонни, мазут: а) марки М-100 - 2803,228 тонн; б) марки М-40-1103,779 тонн, а також про стягнення з відповідачів судових витрат.

Позивачем була подана заява про зміну предмета позову, за якою він просив суд зобов'язати відповідачів виконати належним чином умови договорів щодо поставки товару згідно переліку (Додаток №3 до позовної заяви) в натурі, а саме поставити: цукор-пісок - 140,100 тонн, сіль - 2728,752 тонни, жерсть біла харчова - 72,500 тонни, ящики з гофрокартону - а) 29 000 штук; б) 100 000 кв.м., жерсть біла гарячого лудження - 150 тонн, припої олов'яно-свинцеві - 2,300 тонни, мазут: а) марки М-100 - 2803,228 тонн; б) марки М-40-1103,779 тонн та видати (відвантажити) позивачеві зазначено товарно-матеріальні цінності.

До прийняття рішення по суті позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог, за якою він просив суд зменшити позовні вимоги в частині кількості мазуту марки М-100 та припоїв олов'яно-свинцевих, а саме: зобов'язати відповідачів поставити та видати (відвантажити) позивачеві мазут марки М-100 у кількості 2668,231 тонн та припої олов'яно-свинцеві в кількості 0,2518 тонн, залишити без змін всі інші позовні вимоги ТОВ «ВВіко».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2013р. позовні вимоги задоволені частково, зобов'язано Державне підприємство «Ресурспостач» та Державне агентство резерву України поставити та видати (відвантажити) Товариству з обмеженою відповідальністю «ВВіко» мазут марки М-100 в кількості 2 269,057 тонн, мазут марки М-40 в кількості 1 103,779 тонни, цукор-пісок вагою 140,100 тонн, сіль вагою 2 728,752 тонни, жерсть білу харчову вагою 72,500 тонни, ящики з гофрокартону в кількості 29 000 шт. загальною площею 100 000 кв.м., жерсть білу гарячого лудження вагою 150 тонн, припої олов'яно-свинцеві вагою 0,2518 тонн в натурі; стягнуто з Державного підприємства «Ресурспостач» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко» суму сплаченого судового збору в розмірі 965,70 грн.; стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко» суму сплаченого судового збору в розмірі 965,70 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013р. рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2013р. у справі №5011-71/9676-2012 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.07.2013р. рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2013р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013р. у справі №5011-71/9676-2012 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи Господарським судом міста Києва прийнято рішення 11.06.2014р., яким позовні вимоги задоволені повністю, зобов'язано Державне підприємство "Ресурспостач" та Державне агентство резерву України виконати належним чином умови договорів, поставити та видати (відвантажити) Товариству з обмеженою відповідальністю "ВВіко" в натурі товарно-матеріальні цінності, а саме: цукор-пісок у кількості 140,100 тонн за Договором №1-2196 від 16.08.2007р., сіль в кількості 2 728,752 тонни за Договором №1-2196 від 16.08.2007р., жерсть білу харчову у кількості 72,500 тонни за Договором №1-3011 від 05.05.2008р., ящики з гофрокартону в кількості 29 000 штук за Договором №1-3011 від 05.05.2008р., ящики з гофрокартону загальною площею 100 000 кв.м. за Договором №1-3011 від 05.05.2008р., жерсть білу гарячого лудження вагою 150 тонн за Договором №1-3011 від 05.05.2008р., припої олов'яно-свинцеві в кількості 0.2518 тонн за Договором №1-3011 від 05.05.2008р., мазут марки М-100 загальною кількістю 2 668,231 тонни за наступними Договорами від 19.08.2008 р.: №1-1114 - у кількості 97,463 тонни, №1-1102 - у кількості 9,349 тонни, №1-1119 - у кількості 110,606 тонни, №1-1123 - у кількості 1001,630 тонни, №1-1127 - у кількості 246,133 тонни, №1-1129 - у кількості 76,854 тонни, №1-1128 - у кількості 196,869 тонни, №1-1103 - у кількості 93,186 тонни, №1-1134- у кількості 84,46 тонни, №1-1105 - у кількості 46,544 тонни, №1-1106 - у кількості 55,000 тонни, №1-1108 - у кількості 65,640 тонни, №1110 - у кількості 32,775 тонни, №1-1120 - у кількості 26,550 тонни, №1-1121 - у кількості 34,341 тонни, №1-1126- у кількості 12,803 тонни, №1-1138-у кількості 32,400 тонни, №1-1139 - у кількості 28,180 тонни, №1-1136 - у кількості 74,799 тонни, №1-1107 - у кількості 46,550 тонни, №1-1132 - у кількості 51,778 тонни, №1-1131 - у кількості 191,845 тонни, №1-1122 - у кількості 53,076 тонни, мазут марки М-40 загальною кількістю 1 103,779 тонни за наступними Договорами від 19.08.2008р.: №1-1129 - у кількості 86,084 тонни, №1-1128 - у кількості 485,597 тонни, №1-1117 - у кількості 53,689 тонни, №1-1137 - у кількості 100,584 тонни, №1-1109 - у кількості 5,149 тонни, №1-1111 - у кількості 9,000 тонни, №1-1112-у кількості 241,104 тонни, №1-1118 - у кількості 54,812 тонни, №1-1116 - у кількості 67,760 тонни, стягнуто з Державного підприємства "Ресурспостач" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВІКО" 551,00 грн. судового збору, стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВІКО" 551,00 грн. - судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014р. у справі №5011-71/9676-2012 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.12.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2014р. у справі №5011-71/9676-2012 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи Господарським судом міста Києва прийнято рішення 17.02.2015р., яким в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВіко» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому скаржник зазначає про те, що умови договорів купівлі-продажу продавцем не були виконані, а позивач не підписував акти приймання-передачі нарядів.

Відповідачі не скористались правом, яке встановлене ст. 96 ГПК України, та не надали до матеріалів справи письмових відзивів на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача 1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2015р. колегією суддів у складі головуючий суддя Шевченко Е.О., судді Зеленін В.О., Синиця О.Ф. було прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко» та призначено її до розгляду на 20.04.2015р.

20.04.2015р. з огляду на перебування головуючого судді Шевченка Е.О. у відпустці, розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р., враховуючи вихід головуючого судді Шевченка Е.О. з відпустки, розгляд справи було призначено на 25.05.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. продовжено строк розгляду апеляційної скарги ТОВ «ВВіко» та розгляд справи відкладено на 10.06.2015р. у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. розгляд справи було відкладено відповідно до ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання представників позивача та відповідача 2, а також клопотанням позивача про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 17.06.2015р., представник позивача та відповідача 2 не з'явились повторно, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла телефонограма про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 1 заперечив проти клопотання позивача про відкладення розгляду справи, зазначивши про те, що позивач таким чином затягує розгляд даної справи.

Судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача, враховуючи при цьому неодноразове відкладення розгляду даної справи за клопотанням позивача, а також те, що в матеріалах справи наявні всі необхідні докази для перегляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд зазначає наступне.

16 серпня 2007р. Державним підприємством «Ресурспостач», яке діяло від імені Державного резерву України за Договором доручення №Юр-234/2006 від 10 лютого 2006р., як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВіко», як покупцем, укладено Договір №1-2196, відповідно до якого продавець продає, а покупець купує матеріальні цінності державного резерву на умовах EXW «Франко-склад» загальною вартістю 21 225 665,45 грн.

5 травня 2008р. між Державним підприємством «Ресурспостач» і Товариством з обмеженою відповідальністю "ВВіко" укладено Договір №1-3011, аналогічний за своїм змістом попередньо укладеному сторонами Договору, загальною вартістю - 2 065 120 грн.

19 серпня 2008р. сторонами укладено низку договорів купівлі-продажу мазуту марки М-100 та марки М-40, аналогічні за своїм змістом один одному та договорам №1-2196 та №1-3011.

На виконання умов зазначених вище договорів позивачем шляхом внесення 100 % передоплати здійснено повну оплату товарно-матеріальних цінностей державного резерву.

У розділі 4 договорів сторонами визначені умови поставки, за якими поставка матеріальних цінностей здійснюється на умовах EXW «Франко-склад» відповідно до ІНКОТЕРМС-2000. Протягом п'яти робочих днів з дати отримання продавцем грошових коштів на умовах і в розмірі, вказаному в п.п. 2.1, 3.1 Договору, продавець передає покупцю розпорядження Держкомрезерву України на відпуск матеріальних цінностей державного резерву. Зобов'язання продавця щодо поставки матеріальних цінностей вважаються виконаними з моменту передачі покупцю розпорядження. Право власності на матеріальні цінності, а також ризик їх випадкової втрати чи пошкодження переходять до покупця з моменту передачі йому розпорядження. Факт передачі розпорядження покупцю підтверджується актом приймання-передачі розпорядження, який підписується сторонами під час його передачі та/або іншими документами. Продавець не несе відповідальності за неотримання (не повне отримання) матеріальних цінностей покупцем. З моменту переходу права власності на матеріальні цінності від продавця до покупця, останній несе всі подальші витрати, пов'язані із зберіганням, відвантаженням та транспортуванням матеріальних цінностей.

Найменування, ціна, вартість, кількість, номенклатура (асортимент) матеріальних цінностей, які продаються зі складу, місце їх зберігання визначені в додатках № 1 до всіх договорів.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про зобов'язання відповідачів виконати належним чином умови договорів щодо поставки та видачі товарно-матеріальних цінностей. Позивач зазначає, що не зміг отримати товар, у зв'язку з його недостатньою кількістю, відсутністю деяких матеріальних цінностей державного матеріального резерву, які є предметом договорів, в місці їх зберігання, а також невідповідною якістю товару.

Так, у відповідності до ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

П.п. 3, 6 ст. 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» встановлено, що реалізація матеріальних цінностей з державного резерву, які підлягають розбронюванню здійснюється на конкурсних засадах, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання Закону України «Про державний матеріальний резерв» Кабінет Міністрів постановою N1078 від 25.08.2004р. затвердив Порядок реалізації майнових цінностей з державного резерву. Саме Порядком визначено процедуру проведення реалізації матеріальних цінностей державного резерву. З переможцем аукціону Держрезерв укладає договір купівлі-продажу матеріальних цінностей.

Згідно п. 25 Порядку реалізації матеріальних цінностей державного резерву Держрезерв протягом п'яти днів після виконання переможцем аукціону умов договору купівлі-продажу матеріальних цінностей щодо оплати їх вартості видає розпорядження про їх відпуск переможцю аукціону.

Надані до матеріалів справи докази свідчать про те, що ТОВ "ВВіко" визнано переможцем декількох аукціонів з реалізації матеріальних цінностей державного резерву.

За результатами конкурсів з реалізації матеріальних цінностей державного резерву, між ДП "Ресурспостач", яке діяло від імені Держрезерву за договором доручення №юр-234/2006 від 10.02.2006р., та позивачем укладено Договір від 16.08.2007р. №1-2196 про купівлю - продаж матеріальних цінностей державного резерву (цукор - пісок і сіль), Договір №1-3011 про купівлю - продаж жерсті, припоїв, ящиків з гофрокартону, а також Договорів купівлі - продажу мазуту марок М-100 та М-40.

Додатками № 1 до договорів визначено, які саме матеріальні цінності продані та де вони зберігаються.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення зобов'язання може бути обумовлено не будь-яким, а лише належним його виконанням. Під належним виконанням зобов'язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк (термін), з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов'язання. Якщо учасники зобов'язання порушують хоча б одну з умов його належного виконання, зобов'язання не припиняється, а змінюється, оскільки в такому разі на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки у вигляді відшкодування збитків, сплати неустойки тощо. Виконання таких додаткових обов'язків, як правило, не звільняє боржника від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу, в силу ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору.

Згідно ч. 5 цієї статті особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Загальні умови моменту виконання обов'язку продавця передати товар визначені ст. 664 Цивільного кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Як визначено вище, в розділах 4 договорів сторони встановили умови поставки покупцю цінностей з державного резерву та момент виконання продавцем обов'язку передачі товару покупцеві. Зокрема, в розділі 4 всіх договорів сторонами встановлені умови поставки, за якими поставка матеріальних цінностей здійснюється на умовах EXW «Франко-склад» відповідно до ІНКОТЕРМС-2000. Протягом п'яти робочих днів з дати отримання продавцем грошових коштів на умовах і в розмірі, вказаному в п.п. 2.1, 3.1 Договору, продавець передає покупцю розпорядження Держкомрезерву України на відпуск матеріальних цінностей державного резерву. Зобов'язання продавця щодо поставки матеріальних цінностей вважаються виконаними з моменту передачі покупцю розпорядження. Право власності на матеріальні цінності, а також ризик їх випадкової втрати чи пошкодження переходять до покупця з моменту передачі йому розпорядження. Факт передачі розпорядження покупцю підтверджується актом приймання-передачі розпорядження, який підписується сторонами під час його передачі та/або іншими документами. Продавець не несе відповідальності за неотримання (не повне отримання) матеріальних цінностей покупцем. З моменту переходу права власності на матеріальні цінності від продавця до покупця, останній несе всі подальші витрати, пов'язані із зберіганням, відвантаженням та транспортуванням матеріальних цінностей.

Після проведення аукціону Держрезервом на підставі протоколів засідання конкурсної комісії та за фактом сплачених коштів видано наряди (розпорядження) на відпуск, які в свою чергу були передані ДП "Ресурспостач", що діяло від імені Держрезерву за Договором доручення №юр-234/2006 від 10.02.2006р.

Відповідно до умов Договору доручення №юр-234/2006 від 10.02.2006р., на підставі якого діяло ДП "Ресурспостач", на останнього покладено обов'язки укладання попередніх договорів, договорів купівлі-продажу та інші організаційні заходи, які пов'язані з проведенням аукціону, в т.ч. в обов'язки ДП "Ресурспостач" входило передача переможцю аукціону нарядів (розпоряджень), виданих Держрезервом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 2 та позивачем підписаний акт звірки відносин станом на 20.06.2012р., який свідчить про те, що позивачем отримані всі наряди на відпуск матеріальних цінностей державного резерву.

Отже, враховуючи те, що відповідачем 2 передані всі наряди (розпорядження) на відпуск матеріальних цінностей позивачеві, а також, з огляду на передбачені договорами умови про те, що зобов'язання продавця щодо поставки матеріальних цінностей вважаються виконаними з моменту передачі покупцю розпорядження; право власності на матеріальні цінності, а також ризик їх випадкової втрати чи пошкодження переходять до покупця з моменту передачі йому розпорядження; з моменту переходу права власності на матеріальні цінності від продавця до покупця, останній несе всі подальші витрати, пов'язані із зберіганням, відвантаженням та транспортуванням матеріальних цінностей, судова колегія приходить до висновку, що відповідачами виконані умови договорів стосовно поставки та видачі товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, і встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК України. Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить відомий процесуальному праву принцип допустимості доказів (засобів доказування). Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем не доведено належними засобами доказування обставин, викладених в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВіко» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2015р. у справі №5011-71/9676-2012 залишити без змін.

3. Справу №5011-71/9676-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Е.О. Шевченко

Судді О.Ф. Синиця

В.О. Зеленін