РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №910/13691/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл»

До Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

Про визнання недійсним договору поруки

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Патенюк А.В. - по дов. №10/00-60 від 16.06.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сокіл» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним договору поруки від 07 грудня 2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сокіл» та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 було порушено провадження у справі №910/13691/15, розгляд справи було призначено на 22.06.2012.

В судове засідання 22.06.2015 представник позивача не з'явився. Через канцелярію суду від представника позивача до суду надійшла телеграма про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача проти задоволення даного клопотання заперечував посилаючись на його необгрунтованість.

Суд розглянувши дане клопотання та заслухавши думку представника відповідача вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

З огляду на викладене, відповідач не позбавлений був права направити в судове засідання іншого представника.

Враховуючи, що матеріалів справи достатньо для розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

19.06.2015р. через відділ діловодство господарського суду м. Києва від відповідача надійшов письмовий відзив на позов. Відповідно до даного відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує. Заперечення мотивовані тим, що оспорюваний позивачем договір відповідає нормам чинного законодавства. Жодного умислу в діях відповідача щодо навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на його вчинення немає оскільки позивач був ознайомлений з умовами даного договору та погодився з ними, підписавши договір. З урахуванням викладеного відповідач вважає, що оспорюваний договір укладено згідно вимог чинного законодавства і підстави для визнання його недійсним згідно ст. 230 Цивільного кодексу України, як такого, що укладений внаслідок введення позивача в оману - відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (на даний час Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ», яке є правонаступником прав та зобов'язань АКБ «Форум») (далі відповідач) та Дудком Олегом Михайловичем (далі-позичальник) було укладено Кредитний договір № 0073/07/6.10-2, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 70 000. 00 доларів СІ ПА на споживчі цілі, з кінцевим терміном повернення 06 грудня 2017 року.

Згідно п. 1.3. Кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,0 % (тринадцять) процентів річних.

Пунктом 2.3. Кредитного договору передбачено, що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 584,00 доларів США.

01.12.2009р. між відповідачем та позичальником було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору № 0073/07/6.10-2, від 07.12.2007р., умовами якого було проведено конвертацію валюти кредиту та переведено кредит в гривні в розмірі 452 004, 96 грн.; змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 14,0%, продовжено строк дії Кредитного договору до 06 грудня 2032року

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 0073/07/6.10-2 від 07.12.2007р. між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сокіл» (далі позивач) 07.12.2007р. було укладено Договір поруки.

30 вересня 2011р. між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір № 1 до Договору поруки від 07 грудня 2007 року, згідно з яким сторони домовились викласти п. 1.1. Договору поруки від 07.12.2007р. в наступній редакції:

«Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Дудком Олегом Михайловичем зобов'язань за Кредитним договором №0073/07/6.10-2 від 07.12.2007р. та всіма додатковими договорами (угодами) до нього, які укладені та можуть бути укладені в майбутньому між Кредитором та Боржником в повному обсязі, за умовами якого Боржник зобов'язаний повернути Кредиторові кредитні кошти в розмірі 452 004, 96 грн. з кінцевим терміном повернення 06.12.2032р., сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 14 % процентів річних і можливі неустойки в розмірах та у випадках, передбачених Кредитним договором».

Згідно п. 2.1. Договору поруки позивач зобов'язується в разі невиконання та/або порушення позичальником своїх зобов'язань перед позивачем погасити заборгованість по Кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору поруки позивач зобов'язується відповідати перед позивачем своїми грошовими коштами та всім своїм майном.

Умовами п. 3.1. Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань по Кредитному договору та Договору поруки позичальник та позивач відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

У разі невиконання позивачем своїх зобов'язань за Договором поруки, останній сплачує позивачу пеню за кожний день прострочення виконання зобов'язань, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який проводиться стягнення від суми невиконаного зобов'язання.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивача, укладений між сторонами 07 грудня 2007 року договір поруки , є таким, що укладений внаслідок введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо що згідно ст. 230 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Позивач зазначає, що його було введено позивачем в оману щодо гарантованості повернення кредитних коштів позичальником.

Оцінюючи подані позивачем докази, заслухавши заперечення представника відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009р. Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 230 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. Сам по собі факт продажу товару з недоліками, не зазначеними в договорі і про які продавець не знав, не дає покупцю право вимагати визнання договору недійсним. За таких обставин покупець може звертатися з позовом про розірвання договору, про застосування інших санкцій.

При розгляді справи судом встановлено, що при укладенні та підписанні Договору поруки позивач був ознайомлений з умовами даного правочину та погодився з ними, підписавши договір.

Відповідно до п. 13 Розяснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням.

Відповідно до пункту 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 "Про судову практику про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивач, як підставу визнання опорюваного договору недійсним як такого, що укладений внаслідок омани, посилається на те, що йому не було відомо на час укладення договору про гарантії повернення кредитних коштів позичальником.

З огляду на викладене, судом встановлено, що оспорюваний договір поруки від № 07.12..2007 укладений в порядку та на умовах, визначених законом, обставини щодо того, що він укладений внаслідок введення позивача в оману та замовчування стороною (відповідачем) обставин, які могли перешкодити вчиненню оспорюваного правочину, передбачені статтями 229, 230 Цивільного кодексу України - відсутні, доказів існування таких обставин в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України суду станом на момент вирішення спору не надано.

Отже, суд дійшов висновку, що обставини, на які позивач посилається як на підстави для визнання договору поруки від 07.12.2007 - недійсним, як такого, що укладений внаслідок омани - відсутні, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.06.2015р.

Суддя Т.Ю.Трофименко