РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2015Справа №910/13139/15

За позовом Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області
доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»
простягнення 18212 грн. 81 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Чала І.М. - представник за довіреністю № 08-03-25/134-15 від 20.05.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.05.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, з вимогами до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» про стягнення 18212 грн. 81 коп., з яких 7899 грн. 24 коп. пені, 1007 грн. 40 коп. інфляційних втрат та 9306 грн. 17 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на неналежне виконання відповідачем свого обов'язку з виплати страхового відшкодування позивачу, строк виплати якого, в силу положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настав 24.04.2014. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 у справі № 910/11960/14 стягнуто з Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» на користь Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, суму страхового відшкодування у розмірі 44527 грн. 17 коп. З огляду на те, що відповідач сплатив вказану суму грошових коштів (суму страхового відшкодування) 26.01.2015, позивач має право стягнути з відповідача за порушення ним грошового зобов'язання зі сплати страхового відшкодування пеню у розмірі 7899 грн. 24 коп. та 3% річних у розмірі 1007 грн. 40 коп. за період з 25.04.2014 по 26.01.2015, а також інфляційні втрати у розмірі 9306 грн. 17 коп. за період з травня 2014 року по січень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 порушено провадження у справі № 910/13139/15 та справу призначено до розгляду на 12.06.2015.

11.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла телеграма з клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю явки представника позивача.

Розглянувши у судовому засіданні 12.06.2015 клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні, з огляду на те, що стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути позовну заяву за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 12.06.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про безпідставність стягнення з нього пені, оскільки положення статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулюють відносини страховика та страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності, а позивач не є страхувальником за вказаним договором. Крім того, відповідач зауважив, що відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Разом з тим, відповідач зазначив про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки, на думку відповідача, підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є порушення виключно зобов'язань, які виникають з договорів.

У судовому засіданні 12.06.2015 представник відповідача надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

Представник позивача у судове засідання 12.06.2015 не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 698.

У судовому засіданні 12.06.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 у справі № 910/11960/14 (суддя Трофименко Т.Ю.) позовні вимоги Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, задоволено повністю; стягнуто з Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» на користь Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області грошові кошти (страхове відшкодування) у розмірі 44527 грн. 17 коп. та судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 у справі № 910/11960/14 встановлено, що 20.11.2013 по вул. Зінківській від вул. Павленківська в напрямку вул. Жовтнева в м. Полтаві на не врегульованому перехресті з вул. М. Бірюзова сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій мало місце зіткнення автомобілів марки «Хюндай 130», реєстраційний номерний знак ВІ 8872 ВЕ, під керуванням водія Бесчетнікова Дмитра Михайловича та автомобіля марки «Фольцваген Пасат», реєстраційний номерний знак 0486, Автогосподарства УМВС під керуванням Бабенко Р.Г.

Відповідно до Постанови Київського районного суду м. Полтави від 20.12.2013 встановлено вину Бесчетнікова Д.М. у скоєнні вищевказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Судом у справі № 910/11960/14 встановлено, що цивільно-правова відповідальність Бесчетнікова Дмитра Михайловича, водія транспортного засобу марки «Хюндай 130», реєстраційний номерний знак ВІ 8872 ВЕ, застрахована у Відкритому акціонерному товаристві Національній акціонерній страховій компанії "Оранта", що підтверджується полісом № АВ/9230063 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Автогосподарство, підпорядковане УМВС України в Полтавській області, як потерпіла сторона подало відповідачу письмову заяву про страхове відшкодування, а також всі необхідні документи для проведення розслідування страхового випадку та отримання страхового відшкодування.

У відповідь Відкрите акціонерне товариство національна акціонерна страхова компанія "Оранта" надіслало позивачу листа, яким повідомило, що згідно зі страховим актом № ОЦВ-13-15223/1 НАСК «Оранта» буде здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 44527,17 грн.

Як встановлено судом, 26.01.2015 Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», сплатило Автогосподарству, підпорядкованому УМВС України в Полтавській області, грошові кошти, присуджені до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2014, у загальному розмірі 46354 грн. 17 коп. (44527,17 грн. страхового відшкодування та 1827,00 грн. судового збору), що підтверджується належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 3041 від 26.01.2015, яка знаходиться в матеріалах справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до ч. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування 24.01.2014, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом відповідача за № 142 (належним чином засвідчена копія заяви знаходиться в матеріалах справи).

При цьому, як пояснив позивач у позовній заяві, разом із заявою про страхове відшкодування ним були подані всі необхідні документи для прийняття відповідачем рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплати, що не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву, поданому у судовому засіданні 12.06.2015.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що свій обов'язок, відповідно до ч. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», щодо прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату відповідач повинен був виконати до 24.04.2015 (включно).

Однак, в строк до 24.04.2014 (включно) Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не виплатило Автогосподарству, підпорядкованому УМВС України в Полтавській області, визначену відповідно до страхового акту № ОЦВ-13-15223/1 від 07.02.2014 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи) суму страхового відшкодування у розмірі 44527 грн. 17 коп.

Судом встановлено, що вказана сума страхового відшкодування була сплачена відповідачем 26.01.2015 на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 у справі № 910/11960/14, що підтверджується належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 3041 від 26.01.2015, яка знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З огляду на прострочення відповідачем виплати страхового відшкодування на користь позивача, останнім було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 7899 грн. 24 коп. пені за період з 25.04.2014 по 26.01.2015, нарахованих на суму страхового відшкодування у розмірі 44527 грн. 17 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивач здійснює нарахування пені за період, що перевищує шестимісячний період нарахування.

Так, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Водночас, нормами ч. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» іншого періоду нарахування пені, аніж передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, не встановлено.

Таким чином, обґрунтованим для нарахування пені є період з 25.04.2014 по 25.10.2014.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок пені:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
44527,1725.04.2014 - 16.07.2014839,5%1923,82
44527,1717.07.2014 - 25.10.201410112,5%3080,30
Всього:5004,12
Таким чином, позовні вимоги Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 5004 грн. 12 коп.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому у судовому засіданні 12.06.2015, про безпідставність стягнення з нього пені у зв'язку з тим, що положення статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулюють відносини страховика та страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності, а позивач не є страхувальником за вказаним договором.

Так, відповідно до ч. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Оскільки позивач є саме тією особою, що має право на отримання страхового відшкодування, необґрунтованим є твердження відповідача про безпідставність стягнення з нього пені за прострочення виплати страхового відшкодування.

Крім того, як вбачається з преамбули Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Так само, відповідно до змісту ч. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», отримати страхове відшкодування має право потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування.

Відповідно до статті 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є договором на користь третьої особи (вигодонабувача), тобто, на користь будь-якої особи, якій може бути завдано шкоди внаслідок ДТП з вини страхувальника за цим договором, та яка внаслідок настання страхового випадку, отримує право на отримання страхового відшкодування.

Таким чином, саме потерпіла особа отримує право на виплату страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та має право на стягнення пені у зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання страховиком за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Щодо посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 26.09.2012 у справі № 3-41гс12, як на підставу для відмови у позові щодо стягнення пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11128 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111--16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд зазначає, що предметом розгляду Верховним судом України у справі № 3-41гс12 є правовідносини, які виникли між страховиком, який застрахував транспортний засіб потерпілої особи, та страховиком, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, який винний у настанні страхового випадку, тоді як предметом розгляду у даній справі є відносини, які виникли між самою потерпілою особою та страховою компанією, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, який винний у настанні страхового випадку.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1007 грн. 40 коп. за період з 25.04.2014 до 26.01.2015 та інфляційні втрати у розмірі 9306 грн. 17 коп. за період з травня 2014 року по січень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

З огляду на те, що прострочення виконання грошового зобов'язання з виплати позивачу (потерпілій особі) страхового відшкодування виникло 25.04.2014 та припинилось у зв'язку з належним виконанням 26.01.2015, обґрунтованим періодом для нарахування 3% річних є період з 25.04.2014 по 25.01.2015 та для нарахування інфляційних втрат - період з травня 2014 року по січень 2015 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони відповідають передбаченими чинним законодавством порядку та способу нарахування, у зв'язку з чим позовні вимоги Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 3 % річних у розмірі 1007 грн. 40 коп. та інфляційних втрат у розмірі 9306 грн. 17 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з тим, що підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є порушення виключно договору, з огляду на те, що положеннями чинного законодавства передбачено стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав виникнення, та не встановлено обмеження, що таким порушенням повинно бути саме порушенням договору.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

При цьому, суд зазначає, що стаття 625 Цивільного кодексу України знаходиться у розділі «Загальні положення про зобов'язання».

Крім того, судом встановлено, що обов'язок відповідача сплатити на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати є правовим наслідком неналежного виконання грошового зобов'язання, яке виникло у відповідача саме з договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки, як вже було зазначено судом, договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є договором на користь третьої особи (вигодонабувача), тобто, в даному випадку на користь Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області (потерпілого).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-Д; ідентифікаційний код: 00034186) на користь Автогосподарства, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області, (36000, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 72А; ідентифікаційний код: 08683317) 5004 (п'ять тисяч чотири) грн. 12 коп. пені, 1007 (одна тисяча сім) грн. 40 коп. 3% річних, 9306 (дев'ять тисяч триста шість) грн. 17 коп. інфляційних втрат та 1536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн. 58 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.06.2015

Суддя І.М. Отрош