РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа № 910/10006/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного Фінансування»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»

про стягнення 200 180, 70 доларів США, що еквівалентно 4 706 853, 60 грн., та 380 913, 29 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Ігнатенко М.В. за довіреністю № 7 від 14.05.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Професійного Фінансування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» (далі - відповідач) про стягнення 200 180, 70 доларів США, що еквівалентно 4 706 853, 60 грн., та 380 913, 29 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір міжбанківського депозиту, за умовами якого відповідач прийняв від позивача грошові кошти на строк з 08.01.2015 р. по 21.01.2015 р. та зобов'язався виплатити нараховані на депозит проценти та повернути його позивачу. В порушення умов Договору, відповідно до тверджень позивача, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/10006/15, її розгляд призначено на 06.05.2015 р.

17.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

05.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

07.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.05.2015 р. розгляд справи було відкладено на 19.05.2015 р.

19.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що 08.01.2015 р. між сторонами було укладено Договір міжбанківського кредиту, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв на строк до 23.01.2015 р. депозит в сумі 3 155 913, 20 грн. З метою забезпечення зобов'язань позивача за вказаним Договором між сторонами було укладено Договір застави майнових прав на отримання грошових сум у розмірі 200 022, 22 дол. США, включаючи прав на отримання відсотків, пені тощо. Вказаним Договором застави, як зазначає відповідач, йому було надано право списати кошти з будь-якого рахунку позивача у разі порушення ним Договору міжбанківського кредиту. Оскільки в строк до 23.01.2015 р. позивачем не був повернутий депозит в сумі 3 151 593, 00 грн. та проценти в сумі 17 700,73 грн., то 26.01.2015 р. відповідач набув право на списання коштів позивача, що ним і було здійснено.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. від представника позивача надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. суд оголосив перерву до 03.06.2015 р.

26.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення відносно відзиву на позовну заяву, в яких він відзначає, що він звернувся до суду з вимогою захисту своїх прав, які були порушені відповідачем за Договором № DPSW/080115/01 від 08.01.2015 р., строк виконання зобов'язань за яким виник о 15 год 00 хв. за Київським часом 21.01.2015 р., оскільки такі зобов'язання не були виконані. У свою чергу, відповідач посилається на зобов'язання, строк виконання яких настав 23.01.2015 р. о 15 год. 00 хв., тобто після настання зобов'язання відповідача перед позивачем Крім того, позивач відзначає, що ним не були виконані зобов'язання перед відповідачем в силу того, що у нього з 20.01.2015 р. було запроваджено тимчасову адміністрацію, під час якої не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2015 р. розгляд справи було відкладено на 17.06.2015 р.

Представник відповідача в судове засідання 17.06.2015 р. не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Так, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2015 р. між позивачем (вкладник) та відповідачем (банк) було укладено Договір № DPSW/080115/01 міжбанківського депозиту (далі - Договір № DPSW/080115/01), відповідно до п. 1.1. якого вкладник розміщує грошові кошти у розмірі 200 000, 00 дол. США, а банк приймає такі грошові кошти на строк з 08.01.2015 р. по 12.01.2015 р. включно і зобов'язується повернути депозит та виплатити нараховані на депозит проценти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору № DPSW/080115/01 було визначено, що банк нараховує на депозит і виплачує вкладнику проценти за ставкою із розрахунку 0, 50 % річних. Процентна ставка не підлягає зміні протягом строку розміщення депозиту, зазначеного в п. 1.1. цього Договору.

Згідно з п. 2.4. Договору № DPSW/080115/01 було передбачено, що банк здійснює повернення депозиту і всіх нарахованих, але не сплачених до цього моменту процентів у безготівковому порядку в день закінчення строку розміщення депозиту, а саме - до 15 години за Київським часом 12.01.2015 р.

При цьому, пунктом 4.3. Договору № DPSW/080115/01 його сторони передбачили, що у випадку несвоєчасного повернення депозиту, його частини та/або нарахованих процентів банк має сплатити вкладнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період прострочення, від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Сторони Договору № DPSW/080115/01 вносили зміни до нього та Додатковою угодою № 2 від 13.01.2015 р. погодили, що банк здійснює повернення депозиту і всіх нарахованих, але не сплачених до цього моменту процентів у безготівковому порядку в день закінчення строку розміщення депозиту, а саме - до 15 години за Київським часом 21.01.2015 р.

На виконання умов Договору № DPSW/080115/01 позивач 08.01.2015 р. перерахував відповідачу 200 000, 00 дол. США, що підтверджується розпорядженням по відділу платежів № 2 від 08.01.2015 р.

У свою чергу відповідач, відповідно до тверджень позивача, взяті на себе зобов'язання порушив, з огляду на що за ним утворився борг в сумі 200 180, 70 дол. США та 380 913, 29 грн., а саме: 200 000, 00 дол. США боргу за депозитом, 180, 70 дол. США боргу по відсоткам, 356 712, 90 грн. пені за несвоєчасне повернення депозиту, 194, 56 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 23 994, 19 грн. 3 % річних від простроченої суми депозиту та 11, 63 грн. 3 % річних від простроченої суми процентів, що і стало причиною звернення з даним позовом до суду.

Під час провадження у справі відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що 08.01.2015 р. між сторонами також було укладено Договір № 080115 міжбанківського кредиту, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв на строк до 23.01.2015 р. депозит в сумі 3 155 913, 20 грн. З метою забезпечення зобов'язань позивача за вказаним Договором між сторонами було укладено Договір застави майнових прав на отримання грошових сум у розмірі 200 022, 22 дол. США, включаючи прав на отримання відсотків, пені тощо. Вказаним Договором застави, як зазначає відповідач, йому було надано право списати кошти з будь-якого рахунку позивача у разі порушення ним Договору міжбанківського кредиту. Оскільки в строк до 23.01.2015 р. позивачем не був повернутий депозит в сумі 3 151 593, 00 грн. та проценти в сумі 17 700,73 грн., то 26.01.2015 р. відповідач набув право на списання коштів позивача, що ним і було здійснено.

У свою чергу, позивач, даючи оцінку вказаним доводам відповідача, звертає увагу на те, що за Договором № DPSW/080115/01 від 08.01.2015 р. строк виконання зобов'язань виник о 15 год 00 хв. за Київським часом 21.01.2015 р., проте як за Договором № 080115 від 08.01.2015 р. строк виконання настав 23.01.2015 р. о 15 год. 00 хв., тобто після настання зобов'язання відповідача перед позивачем Крім того, позивач відзначає, що ним не були виконані зобов'язання перед відповідачем в силу того, що у нього з 20.01.2015 р. було запроваджено тимчасову адміністрацію, під час якої не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Так, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.01.2015 р. № 35/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного Фінансування» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.01.2015 № 11 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ПРОФІН БАНК», згідно з яким з 20.01.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Банк Професійного Фінансування», , МФО 334594, місцезнаходження: вул. Дмитрівська, буд. 69, м. Київ, 01135.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «ПРОФІН БАНК» запроваджено строком на три місяці з 20.01.2015 р. по 19.04.2015 р.

Наразі відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2015 р. № 258 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Професійного Фінансування» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20 квітня 2015 р. № 78, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ПРОФІН БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ПРОФІН БАНК».

Також, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.06.2015 р. № 358 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 р. № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Національний Кредит», згідно з яким з 08.06.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Національний Кредит», , МФО 320702, місцезнаходження: м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, 04053.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Національний Кредит» запроваджено строком на 3 місяці з 08.06.2015 р. по 07.09.2015 р. включно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором банківського вкладу.

Відповідно до частини 1 статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини 4 статті 1060 Цивільного кодексу України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 2.4 Постанови правління Національного банку України «Про затвердження положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» від 03.12.2003 р. № 516, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Відповідно до п. 3.3 Постанови правління Національного банку України «Про затвердження положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» від 03.12.2003 р. № 516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладеного сторонами правочину, суд дійшов висновку, що невиконанням Договору було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти.

Посилання відповідача на те, що у нього відсутні зобов'язання перед позивачем внаслідок порушення останнім умов Договору № 080115 від 08.01.2015 р. та списання спірних коштів за Договором застави майнових прав, суд вважає безпідставними, оскільки в силу запровадження тимчасової адміністрації у позивача 20.01.2015 р. станом на момент настання строку виконання зобов'язань (23.01.2015 р.) за Договором № 080115 від 08.01.2015 р. - такі зобов'язання не могли бути виконані позивачем в силу наявних законодавчих обмежень щодо задоволення вимог кредиторів, а не з огляду на їх порушення, у зв'язку з чим у відповідача були відсутні правові підстави для списання спірних коштів.

Разом з тим, як не могли бути задоволені вимоги відповідача перед позивачем за Договором № 080115 від 08.01.2015 р., так на разі не можуть бути задоволені й вимоги позивача до відповідача в силу запровадження у останнього тимчасової адміністрації.

Так, суд враховує, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

За змістом частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Позивач має статус кредитора відповідача та на нього поширюються обмеження щодо задоволення його вимог під час запровадження тимчасової адміністрації у відповідача, встановлені приписами пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 1 вказаного Закону унормовано, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, у даному випадку виключення, що передбачені п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», до спірних правовідносин не застосовуються, тому що позивач є кредитором банку, а не вкладником, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. Вкладник - це фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. У свою чергу, як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позивач є саме кредитором відповідача, вимоги якого у відповідності до змісту ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час дії тимчасової адміністрації у відповідача не задовольняються.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 23.12.2014 р., від 18.02.2015 р., від 13.01.2015 р., від 15.01.2015 р., від 18.02.2015 р., від 29.04.2015 р. Вищого господарського суду України у справах № 910/9228/14, № 910/9508/14, № 910/13843/14, № 915/913/14, № 910/9229/14 та № 910/5560/14 і постановах від 25.03.2015 р. й 22.04.2015 р. Верховного Суду України № 3-24гс15 та № 363гс15 відповідно.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, суд відмовляє у позові у даній справі.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака