ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. Справа № 914/294/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Марко Р.І.

суддів Кордюк Г.Т.

Костів Т.С.

при секретарі судового засідання Греділь М.І.

з участю представників:

від позивача: Багрій О.Л. (представник за довіреністю № 013 від 12.05.2014р.)

від відповідача: Гіра С.В. (представник за довіреністю № 24 від 18.09.2014р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." б/н від 16.03.2015 року (вх. № 01-05/1364/15 від 24.03.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015р.

у справі № 914/294/14, суддя Бортник О.Ю.

за позовом Дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о.", м.Львів

до відповідача Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс", м.Львів

про стягнення 1440000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 04.03.2015р. у справі № 914/294/15 (суддя Бортник О.Ю.) відмовлено в задоволенні позову Дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." до Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" про стягнення 1440000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015 у даній справі, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції при винесенні даного рішення норм матеріального та процесуального права, а саме, скаржник стверджує, що місцевий господарський суд не встановив правовідносини, які виникли на підставі договору № 46 від 15.01.2015р., укладеного за результатами тендеру, не застосував норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, обмежився лише правовідносинами які виникли між сторонами в частині поставки товару, хоча фактично зазначений договір містить елементи різних видів договорів, зокрема договору про надання послуг та договору поставки.

Окрім того, скаржник вважає порушенням норм процесуального права неприйняття судом першої інстанції до розгляду позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з посиланням на те, що такі не заявлялись при поданні письмової заяви.

Відповідач у наданому відзиві на апеляційну скаргу від 20.04.2015р. № 3-755, а його уповноважений представник в судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив. Вважає рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015р. законним та обґрунтованим, просить рішення у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." без задоволення.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі, надав пояснення по суті спору, просив задоволити вимоги апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 22.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами проведеного тендеру, 15.01.2013р. між ДП "Дуокс" Словацького ТОВ "Дуокс с.р.о." укладено договір поставки № 46, у відповідності до якого позивач зобов'язався передати, а відповідач прийняти та оплатити на умовах договору, тролейбуси "Шкода" 14Тр та "Шкода" 15 Тр в кількості визначеній в специфікації, яка є невід"ємною частиною договору. Ціна за одиницю товару, відповідно до п.3.2 договору, також зазначена у вищенаведеній специфікації.

Пунктом 4 договору погоджено порядок розрахунків, а саме, 40% попередня оплата згідно виставленого рахунку протягом 2-ох днів після повідомлення про загрузку товару на складі постачальника, 60% після поставки товару протягом 30 днів після отримання товару на складі замовника.

Відповідно до п.11.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013р.

31.12.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 46 від 15.01.2013р., згідно якої цей договір діє до 30 квітня 2014 р., а в частині розрахунків за уже поставлений товар - до моменту повного виконання сторонами своїх розрахунків.

09.12.2013р. в порядку п.4.1 договору позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру № СФ-000000 на проведення передоплати в розмірі 40% за тролейбуси "Шкода" 14 Тр та "Шкода 15 Тр в кількості 9 одиниць на загальну суму 1440000,00 грн.

Відповідач попередньої оплати згідно виставленого позивачем рахунку-фактури не здійснив, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів в сумі 1440000,00 грн., які на думку позивача є грошовим зобов"язанням відповідача.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України цивільні права і обов'язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачені загальні умови виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Господарського Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов"язується передати у встановлений строк (строки)товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов"язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов"язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі поставки товару для державних потреб.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про здійснення державних закупівель".

Згідно ст.40 даного Закону договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. У разі здійснення закупівлі за рахунок коштів Державного бюджету України і місцевих бюджетів замовник має право передбачати в договорах про закупівлю здійснення попередньої оплати відповідно до вимог бюджетного законодавства. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зменшення обсягів закупівлі з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника.

На підставі положень вищенаведеного законодавства колегія дійшла висновку про те, що між сторонами виникло цивільно-правове зобов'язання, яке за своєю правовою природою містить ознаки договору поставки з певними особливостями регулювання укладення та виконання таких договорів.

Сторони договору погодили, що кількість товару, який є предметом договору, визначена в специфікації та може бути зменшена в залежності від виділених асигнувань на потреби замовника (п.2.1 договору), а також те, що замовник має право зменшувати обсяг закупівлі товару у строки встановлені цим договором (п.6.2.3 договору).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, не здійснивши попередньої оплати згідно виставленого позивачем рахунку фактури на суму 144000,00 грн., жодним чином не порушив умови договору, оскільки право відповідача зменшувати обсяг закупівлі товару обумовлене як самим договором, так і Законом України "Про здіснення державних закупівель".

Окрім того слід зазначити, що попередня оплата товару за договором купівлі-продажу та договором поставки є окремим інститутом цивільного права. Інститут попередньої оплати товару, у тому числі й наслідки її несплати, врегульовано нормами ст. 693 ЦК України, яка є спеціальною правовою нормою по відношенню до норм, що стосуються правових наслідків порушення зобов'язання та містяться у главі 51 ЦК України. Статтею 693 ЦК України встановлено спеціальні наслідки, які настають у разі невиконання покупцем зобов'язання щодо попередньої оплати товару. У таких випадках відповідно до норм ч. 3 ст. 538, ч. 1 ст. 693 ЦК України друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Про право сторони вимагати сплати попередньої оплати, передбаченої договором,у тому числі й тим, строк дії якого закінчився, у нормах ст.ст. 538, 693 ЦК України не йдеться. Попередня оплата за своєю правовою природою не є грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України та п. 1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 р.

Щодо посилань позивача на норми ст.538 ЦК України, якою передбачено, що у випадку, коли зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов"язок, то такі суд вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем поставки товару, що є предметом договору № 46 від 15.01.2013р. без здійснення відповідачем попередньої оплати. А отже, і посилання позивача на норми ст.625 ЦК України є також необґрунтованими.

З огляду на обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 1440000,00 грн. в якості заборгованості є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні господарського суду Львівської області від 04.03.2015р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015р. у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015р. у даній справі в апеляційному порядку покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." б/н від 16.03.2015 року.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 04.03.2015 року в справі за номером 914/294/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 23.06.2015 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Костів Т.С.