ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015 р. cправа№ 914/1251/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про розірвання договору фінансового лізингу

суддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, ОСОБА_1 - підприємець

На розгляд до господарського суду Львівської області поступила позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» до товариства фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору фінансового лізингу №1922/09/13-В від 18.09.2013 року.

Ухвалою господарського суду від 17.04.2015 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 26.05.2015 р.

26.05.2015р. розгляд справи було відкладено на 09.06.2015р. з підстав викладених у відповідній ухвалі суду

Судовому засіданні 09.06.2015р. від представника відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у даній справі на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

В обґрунтування поданої заяви відповідач покликається на те, що на момент подання позову у даній справі спірний договір фінансового лізингу від 18.09.2013р. №1922/09/13-В припинив свою дію, внаслідок чого останній не може повторно бути розірваний в судовому порядку.

Проти вказаного клопотання представник позивача заперечив та подав додаткові пояснення по суті позову.

Ухвалою суду від 09.06.2015р. розгляд справи було відкладено на 23.06.2015р.

В судове засідання 23.06.2015р. позивач явку свого представника не забезпечив, однак через канцелярію суду подав додаткові пояснення по суті позовних вимог, а також надіслав клопотання про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів справи.

Представник відповідача свої заперечення викладені раніше підтримав, а також надав суду клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. У цьому ж клопотанні представник просив суд розглянути справу по суті та відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи та подані докази, судом зясовано:

18.09.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (позивачем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено договір фінансового лізингу №1922/09/13-В, за умовами якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу зобовязався придбати у власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння та користування за плату майно, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Як стверджує позивач, відповідачем неналежно виконувались умови договору, зокрема, починаючи з червня 2014р. останній припинив сплачувати будь-які платежі за договором, а відтак, експлуатував предмет лізингу на безоплатній основі. Крім того, позивачем було долучено до матеріалів справи рахунки на оплату, які виставлялися останньому (а.с. 34-51).

З огляду на вищенаведене, позивач, з метою досудового врегулювання даного спору, направив на адресу відповідача листа-вимогу від 20.09.2014р. щодо сплати заборгованості. У цьому ж листі позивач повідомив відповідача про те, якщо протягом 20 днів з дати направлення даної вимоги, не буде сплачена заборгованість за договором лізингу, то лізингодавець буде змушений відмовитися від договору та звернутися до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що вимога позивача залишилася відповідачем без задоволення.

Умовами п. 11.2.1 загальних умов договору передбачено, що лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку відмовитися (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу.

Так, у звязку з наведеним, 16.10.2014р. позивачем було направлено відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу №1922/09/13-В від 18.09.2013р. У повідомленні, позивач, на підставі ст.. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та п. 11.4 Загальних умов договору, зобовязав відповідача повернути предмет лізингу та всі належні документи протягом 7 днів з моменту направлення цього повідомлення.

У звязку з відмовою відповідача добровільно повернути предмет лізингу, позивач скористався своїм правом на вилучення предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зокрема, 26.11.2014р. приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3 було здійснено виконавчий напис, який в подальшому було звернено до виконання у ВДВС Львівського МУЮ.

Однак, як зазначає позивач, встановити місцезнаходження та повернути предмет лізингу позивачу на даний момент не вдалося.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд розірвати укладений сторонами спірний договір фінансового лізингу в судовому порядку.

В той же час, в ході розгляду даної справи, відповідачем було подано письмові пояснення по суті спору, а також останнім заявлено клопотання про припинення провадження у справі за відсутністю предмета спору.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач звертає увагу на те, що виходячи зі змісту позову, на момент його подання, договір фінансового лізингу від 18.09.2013р. №1922/09/13-В вже припинив свою дію шляхом односторонньої відмови (розірвання) від договору з боку позивача, а відтак зазначений договір не може бути повторно розірвано вже у судовому порядку.

Розглянувши доводи позовних вимог, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову. При цьому, господарський суд виходить з наступних мотивів.

В силу приписів ч. 2 ст. 598 ЦК України, припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобовязання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ч.2,3 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Відмова від договору є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Аналогічно, одностороння відмова від зобовязання передбачена в п. 11.2.1 загальних умов спірного договору фінансового лізингу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач, враховуючи наявну заборгованість відповідача, скористався своїм правом та відмовився в односторонньому порядку від договору лізингу, надіславши останньому відповідне повідомлення від 16.10.2014р. В свою чергу, вказане повідомлення про відмову було вручено відповідачу 22.10.2014р. (докази про вручення знаходяться в матеріалах справи - а.с. 30). Більше того, факт односторонньої відмови (розірвання) договору підтверджується і письмовими поясненнями відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг», відмова від договору є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

З огляду на вищенаведене, відповідач отримав повідомлення про відмову (розірвання) від договору 22.10.2014р., а отже, з даного моменту зобовязання між сторонами є припиненим, а договір фінансового лізингу відповідно розірваним.

Крім того, судом встановлено, що позивач, в звязку з розірванням договору скористався своїм правом на вилучення предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зокрема, 26.11.2014р. приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3 було здійснено виконавчий напис, який в подальшому було звернено до виконання у ВДВС Львівського МУЮ. А в силу приписів ч. 2 ст. 7 згаданого вище закону, лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відтак, виходячи з наведеного законодавчого положення, передумовою вчинення виконавчого напису є припинення дії договору фінансового лізингу на підставі односторонньої відмови лізингодавця від цього договору, що в свою чергу знову ж таки підтверджує розірвання вказаного договору.

Таким чином, на момент подання позову по даній справі (06.04.2015р.), лізингові правовідносини між сторонами були припинені, спірний договір фінансового лізингу від 18.09.2013р. №1922/09/13-В був розірваний в односторонньому порядку позивачем, а відтак предмет спору у даній справі відсутній.

В силу приписів ч.1 п.1-1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Проте, суд звертає увагу сторін на правову позицію, яка викладена в постанові пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування ГПК судами першої інстанції» в п. 4.4., зокрема пленум зазначає, що припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що спірний договір припинив свою дію ще до порушення провадження у даній справі, зокрема 22.10.2014р, то господарський суд дійшов висновку відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» в задоволенні позову повністю.

В той же час, господарський суд вважає хибними аргументи позивача стосовно чинності спірного договору фінансового лізингу на момент розгляду спору.

Так, вищенаведеними положеннями ЗУ «Про фінансовий лізинг» та п. 11.4 укладеного між сторонами договору, якими і обґрунтовує свої позовні вимоги позивач, передбачено такий порядок розірвання договору як одностороння відмова лізингодавця. Більше того, саме таким способом припинення правовідносин і скористався позивач. Тому, повторно розривати в судовому порядку вже припинений договір неможливо.

Стосовно моменту, з якого в такому випадку договір вважається припиненим (розірваним), то наведений вище закон чітко передбачає в ч. 3 ст. 7 - відмова від договору є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову. В даному випадку це 22.10.2014р.

Щодо посилання позивача на п. 11.6 спірного договору, в якому зазначено, що датою розірвання договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. То суд звертає увагу, що вказане положення договору не може бути застосоване за даних обставин, оскільки у спірному випадку договір був розірваний не за звичайних умов, а за односторонньою відмовою від договору з боку позивача, у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобовязань. А тому, у розглядуваному випадку наступають правові наслідки, повязані з такою відмовою припинення лізингових правовідносин між сторонами та розірвання договору фінансового лізингу від 18.09.2013р. №1922/09/13-В.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що згідно із ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також за умовами п. 11.8. загальних умов спірного договору, вилучення предмета лізингу та відмова (розірвання) від договору, не звільняє відповідача від сплати всіх нарахованих, на момент вилучення та/або відмови (розірвання) від договору, але не сплачених платежів передбачених останнім, в тому числі не сплаченої суми штрафних санкцій та відшкодування завданих збитків та витрат повязаних з вилученням предмета лізингу.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що позивачем не було представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку відмовити в задоволенні позову.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст.,33,34,44,49,82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 23.06.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 25.06.2015р.

Суддя Юркевич М. В.