ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 915/554/15

м. Миколаїв

за позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону (54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 18-а) в інтересах держави (органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах) в особі:
1. Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6), код 22990305
2. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв (54056, м. Миколаїв, проспект Миру, 64А), код 08029523
до відповідачів: 1. Військової частини НОМЕР_1 (57116, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Ульянівка), код НОМЕР_2
2. Фермерського господарства «АЛЕСЯ» (57070, Миколаївська область, Веселинівський район, село Кубряки, вул. Шкільна, 6а), код 38094210
про: визнання недійсним договору про спільний обробіток землі №33 від 04.03.2011

суддя В.Д. Фролов

за участю представників сторін
від позивачів: 1. Представник не з`явився
2. Мартинюк К.В., довіреність від 06.05.2015
від відповідачів: 1. Ліхолєтов В.В., довіреність № 37 від 06.02.2015
2. Представник не з`явився
В судовому засіданні приймає учать прокурор Андреєв А.П.

Заступник військового прокурору Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 та Фермерського господарства «АЛЕСЯ» про визнання недійсним (на майбутнє) договору про спільний обробіток землі № 33 від 04.03.2011 з Додатковими угодами, укладеними Військовою частиною НОМЕР_1 з Фермерським господарством «АЛЕСЯ».
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що спірний договір та додаткові угоди до нього укладені з перевищенням повноважень, а також з порушенням встановленого законом порядку та є такими, що суперечать вимогам ст. 4 Закону України Про використання земель оброни та ст.ст. 20, 77, 115, 116 Земельного кодексу України.
За даними позовними вимогами ухвалою господарського суду від 03.04.2015 порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 13.05.2015.
Ухвалою суду 13 травня 2015 року розгляд справи відкладено на 27.05.2015.
Ухвалою господарського суду від 27.05.2045 продовжено строк розгляду справи та відкладено її розгляд на 17.06.2015.
У судовому засіданні 17.06.2015 оголошено перерву до 18.06.2015.
У судовому засіданні прокурор та представник позивача-2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача-1 у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні.
Позивач -2 та відповідач-2, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили.
Відповідач -2 у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 13.05.2015, зазначив, що позовні вимоги не визнає та просив суд розглядати справу без його участі.
При таких обставинах, суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами за їх відсутністю.
Заслухавши прокурора та представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши всі подані у справу докази, суд встановив:
04 березня 2011 року між Військовою частиною НОМЕР_3 та Фермерським господарством «СА.ЄР» укладено договір № 33 про спільний обробіток землі.
Відповідно до п. 3.1 Договору Військова частина НОМЕР_3 зобов`язалася залучити до спільної діяльності, що буде проводитися разом з ФГ «СА.ЄР» земельні ділянки, що надані Військовій частині НОМЕР_3 в безстрокове користування, згідно Державного акту серії Б № 062408 площею 970 га, терміном на п`ять років сільськогосподарських років, тобто до 01.12.2015.
Пунктом 6.1 Договору передбачено, що внесок Військової частини НОМЕР_3 вартість права обробітку земельних ділянок загальною площею 970 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 150350 грн.
Згідно п. 12.1 Договору, цей Договір укладений строком на п`ять сільськогосподарських років з обов`язкових узгодженням ціни внесків Сторін за цим Договором на кожний наступний сільськогосподарський рік в продовж строку дії Договору. Зміна (збільшення, зменшення) розміру внесків Сторін мають бути економічно обґрунтованими при наявності офіційних документів державних органів влади про ціни що діють на ринках товарів а послуг на момент визначення розміру внесків. Про бажання змінити розмір внесків Сторони мають попередити одна одну не пізніше 01.03 кожного року.
19 жовтня 2012 року між Військовою частиною НОМЕР_3 та ФГ «СА.ЄР» укладено додаткову угоду до Договору про спільний обробіток землі № 33. Зазначеною Додатковою угодою внесено зміни до п. 6.1 Договору відносно вартості обробітку землі та вказано, що вона складає 155240 грн.
Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором простого товариства, який підпадає під правове регулювання норм параграфа 1 глави 77 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 1132 та ч.1 ст. 1133 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки.
З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки, які використовуються сторонами у спільній діяльності відповідно до Договору, належать Військовій частині НОМЕР_3 на підставі Державного акту на право користування землею Б № 062408, відповідно до якого земельну ділянку площею 7102 га виділено для військових потреб та передано військовій частині № НОМЕР_4 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_3 .
В подальшому відповідно до вимог Директиви Міністра оборони України від 30.11.2012 № Д-322/1/16ДСК Військова частина НОМЕР_3 підлягала розформуванню, а її правонаступником було визначено Військову частину НОМЕР_1 .
На підставі зазначеної Директиви фінансово-економічною службою Сухопутних військ України Збройних Сил України видано розпорядження № 116/14/2/2130 від 29.12.2012, згідно з яким Військову частину НОМЕР_1 призначено правонаступником з усіх фінансових питань Військової частини НОМЕР_3 .
Відповідно до Акту прийому-передачі будівель та споруд військового містечка №1 від 07.03.2013, Військова частина НОМЕР_3 здала, а Військова частина НОМЕР_1 прийняла військове містечко № 1: земельна ділянка з будівлями та спорудами, розташованими на ній.
Зокрема, в акті визначено, що Військовою частиною НОМЕР_3 передано Військовій частині НОМЕР_1 Державний акт на право користування земельною ділянкою НОМЕР_5 .
Крім того, акт від 19.02.2013 про відбір печаток та штампів для передачі їх до Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України та опис №46335 затверджений ТВО командира військової частини НОМЕР_3 , свідчать про ліквідацію Військової частини НОМЕР_3 .
Таким чином, Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 , що значить що до Військовой частини НОМЕР_1 перейшли всі права та обов`язки Військової частини НОМЕР_3 , в тому числі і право користування земельною ділянкою. Отже довід прокуратури про те, що спірний договір та додатки до нього підписані Військовою частиною НОМЕР_1 з перевищенням повноважень є неспроможним.
Крім того, 15 січня 2013 року Військовою частиною НОМЕР_3 , ФГ «СА.ЄР» та Військовою частиною НОМЕР_1 укладено договір про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі, відповідно до п. 1.1 Договору Військова частина НОМЕР_3 передає, а Військова частина НОМЕР_1 приймає на себе права та обов`язки Військової частини НОМЕР_3 у договорі про спільний обробіток землі від 04.03.2011 № 33.
Пунктом 2 Договору визначено, що прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_3 у договорі, що вказаний у п. 1 Договору, Військова частина набуває з 15.01.2013.
Згідно п. 4 Договору відступлення прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_3 на користь Військової частини НОМЕР_1 відбулося на підставі директиви Міністра оборони України від 30.11.2011 №Д-322/1/16дск, директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.12.2012 №Д-7дск, наказу військової частини НОМЕР_6 від 21.12.2012 № 1032.
В подальшому між Військовою частиною НОМЕР_1 та ФГ «СА.ЄР» було укладено додаткові угоди до Договору від 04.03.2011, а саме № 2 від 05.03.2013 та № 3 від 14.02.2014, якими вносилися зміни до пунктів 3.1, 6.1. Договору від 04.03.2011.
07 листопада 2014 року між ФГ «СА.ЄР», ФГ «АЛЕСЯ» та Військовою частиною НОМЕР_1 укладено договір №825 про заміну сторони у договорі спільного обробітку землі №33/609 від 04.03.2011.
Відповідно до п. 1 Договору № 825 ФГ «СА.ЄР» передало, а ФГ «АЛЕСЯ» прийняло на себе права та обов`язки сторони у договорі про спільний обробіток землі від 04.03.2011 року №33/609.
Також, відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» порядок реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови КМУ від 03.05.2000 № 749 «Про затвердження Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України» передбачено, що реєстрації підлягають військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил (далі військові частини), які здійснюють господарську діяльність з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, шляхом включення до реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності (далі - реєстр).
Військова частина НОМЕР_1 отримала Свідоцтво як суб`єкт господарської діяльності у Збройних Силах України 29.09.10, реєстраційний № 547. В якому зазначено дозволені види господарської діяльності, а саме: вирощування зернових та технічних культур, діяльність автомобільного вантажного транспорту, рибальство та надання послуг у риболовстві.
Таким чином, Військова частина НОМЕР_1 з часу реєстрації як суб`єкта господарської діяльності, має право на вирощування зернових та технічних культур. Отже укладання спірного договору не суперечить вимогам ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони».
Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" тощо.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).
Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).
З наданих доказів, суд дійшов висновку, що підстави визнання недійсним договору про спільний обробіток землі № 33 від 04.03.2011 з Додатковими угодами, відсутні. Прокурором не доведено в порядку ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обставин, які могли б слугувати підставою недійсності вказаного Договору та Додаткових угод до нього.
Ураховуючи зазначене, позовні вимоги про визнання договору про спільний обробіток землі № 33 від 04.03.2011 з Додатковими угодами недійсним суд вважає необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.13 року з останніми змінами від 17.12.13 року приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 49 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору в розмірі 1218,00 грн. за розгляд вимоги немайнового характеру в доход Державного бюджету України з позивачів порівну по 609 грн.
Таким чином, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.
2. Стягнути з Міністерства оборони України, Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168 () в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ): 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.
3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, проспект Миру, 62 А, м. Миколаїв, 54056 () в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ): - 609 грн. (шістсот дев`ять грн. 00 коп.) судового збору.

Суддя В.Д Фролов