РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2015Справа №910/9693/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатибудінвест»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Промагролізинг-Україна»

Про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача Ареф'єв А.Ю. - представник за довіреністю;

від відповідача Гнатенко Т.А., Мартиненко В.В. - представники за довіреностями.

На підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 12.06.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового сублізингу № 31/08/Л від 12.08.2013, укладеного між ТОВ «Промагролізинг-Україна» та ТОВ «Карпатибудінвест».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/9693/15, розгляд справи призначено на 20.05.2015.

Відповідно до здійсненого повторного авторозподілу справи № 910/9693/15, вказану справу передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 справу № 910/9693/15 прийнято до провадження суддею Спичаком О.М., розгляд справи призначено на 12.06.2015.

В судовому засіданні 12.06.2015 представник позивача заявлену у позові вимогу підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Вимога мотивна тим, що укладений між сторонами договір фінансового сублізингу № 31/08/Л від 12.08.2013 на момент його укладення суперечив вимогам закону, зокрема: положення наведеного договору щодо предмету лізингу суперечили приписам ст.ст. 184,807 Цивільного кодексу України та ч. 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», положення договору щодо строку оплати лізингових платежів - приписам ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», положення договору щодо позбавлення позивача права вимагати раніше сплачених сублізингових платежів - приписам п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 2 ст. 693, ст. 1212 Цивільного кодексу України. Таким чином, на думку позивача, наявні усі підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним в силу приписів ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Представники відповідача в судовому засіданні 12.06.2015 проти заявлених вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що укладений договір фінансового сублізингу № 31/08/Л від 12.08.2013 відповідає вимогам чинного законодавства, і підстави для визнання його недійсним - відсутні.

Розглянувши наявні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2013 між відповідачем - ТОВ «Промагролізинг-Україна», як сублізингодавцем, та позивачем - ТОВ «Карпатибудінвест», як сублізингоодержувачем, укладено договір фінансового сублізингу № 31/08/Л від 12.08.2013 (далі - договір, оспорюваний договір).

Умовами договору сторони узгодили, що сублізингодавець передає сублізингоодержувачу на умовах сублізингу у строкове платне володіння та користування з правом викупу майно, найменування, кількісні та якісні характеристики якого визначені у додатку № 1 «Специфікація» до даного договору (далі - об'єкт сублізингу), а сублізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт сублізингу у володіння та користування на строк, зазначений в п. 3.2 договору, та здійснювати сублізингові платежі на умовах даного договору (п. 1.1), договірна вартість об'єкту сублізингу складає 28 575 000,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору складає 3 575 003,12 дол. США (п. 1.2), додаток № 3 до даного договору «Графік сублізингових платежів» визначає розміри, порядок, та терміни сплати сублізингоодержувачем сублізингових платежів по цьому договору (п. 1.4).

Строк сублізингу по даному договору складає 36 місяців та відраховується з моменту фактичної передачі об'єкта сублізингу від сублізингодавця до сублізингоодержувача, тобто з дати підписання сторонами акта приймання - передачі об'єкта сублізингу (п. 3.2).

Позивачем для долучення до матеріалів справи було додано акти приймання - передачі об'єкта сублізингу до договору, згідно яких відповідачем на виконання умов договору було передано, а позивачем було прийнято в сублізинг відповідні об'єкти. Крім того, в актах приймання - передачі об'єкта сублізингу було визначено відповідні характеристики об'єктів сублізингу, які передаються, зокрема (засоби міжнародного ідентифікаційного номера та державний номерний знак.

Пунктом 5.3 договору сторони узгодили, що сублізингові платежі виносяться сублізингоодержувачем в безготівковій формі у розмірі та строки, вказані в додатку № 3 до договору.

Пунктом 9.8 договору визначено, що сублізингоодержувач не має права вимагати повернення сплачених сублізингових платежів або будь-якої їх частини, незалежно від періоду, в якому був припинений договір і від повернення сублізингоодержувачем об'єкту лізингу сублізингодавцю.

Крім того, сторонами договору було узгоджено додатки до договору, а саме:

- додаток № 1 «Специфікація», в якій сторонами визначено найменування майна: автомобіль МАЗ 6501А8-325, ціна за одиницю з ПДВ - 628 650,00 грн., кількість - 25 шт., вартість - 18 859 500,00 грн.; причіп МАЗ 856103-010, ціна з ПДВ - 323 850,00 грн., кількість - 25 шт., вартість з ПДВ - 9 715 500,00 грн.

- додаток № 3 «Графік сублізингових платежів», в якому сторони визначили місяці користування сублізинговими платежами (з серпня 2013 по серпень 2016), щомісячну суму винагороди у вигляді відсотків (загальна сума з серпня 2013 по серпень 2016 - 4 026 695,00 грн.), щомісячні суми відшкодування викупної вартості об'єкту сублізингу ((загальна сума з серпня 2013 по серпень 2016 - 28 575 000,00 грн.), суми відшкодування витрат лізингодавця на страхування об'єкту сублізингу - 1 714 500,00 грн., щомісячні сублізингові платежі загалом на суму 34 316 195,00 грн. з серпня 2013 по серпень 2016, та їх еквівалент у дол.. США - 4 293 281,50 дол. США.

Також, пунктом 1.6 договору сторони узгодили, що для зручності обліку сублізингових платежів сторони визначили окремо для кожної одиниці майна, що об'єктом сублізингу, договірну вартість, розміри, порядок та терміни сплати сублізингоодержувачем сублізингових платежів в додатках №№ 1-25 до додатку № 3 «Графік сублізингових платежів» (додатки № 1-25), які наявні також в матеріалах справи.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Стаття 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Ч. 1 статті 807 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Ч. 2 статті 185 Цивільного кодексу України визначено, що неспоживною є річ, призначена для неодноразового використання, яка зберігає при цьому свій первісний вигляд протягом тривалого часу.

Відповідно до ч. 1 статті 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу (ч. 1). За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2).

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 1). Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу. (ч. 2).

Ч. 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансовий лізинг», сублізинг - це вид піднайму предмета лізингу, у відповідності з яким лізингоодержувач за договором лізингу передає третім особам (лізингоодержувачам за договором сублізингу) у користування за плату на погоджений строк відповідно до умов договору сублізингу предмет лізингу, отриманий раніше від лізингодавця за договором лізингу. У разі передачі предмета лізингу в сублізинг право вимоги до продавця (постачальника) переходить до лізингоодержувача за договором сублізингу (ч. 1). У разі передачі предмета лізингу в сублізинг обов'язковою умовою договору сублізингу є згода лізингодавця за договором лізингу, що надається в письмовій формі. (ч. 2). До договору сублізингу застосовуються положення про договір лізингу, якщо інше не передбачено договором лізингу. (ч. 3).

Ч. 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що 12.08.2013 між відповідачем, як сублізингодавцем, та позивачем, як сублізингоодержувачем, укладено договір фінансового сублізингу № 31/08/Л від 12.08.2013, у пункті 1.1 якого сторонами було узгоджено, що сублізингодавець передає сублізингоодержувачу на умовах сублізингу у строкове платне володіння та користування з правом викупу майно, найменування, кількісні та якісні характеристики якого визначені у додатку № 1 «Специфікація» до даного договору, а сублізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт сублізингу у володіння та користування на строк, зазначений в п. 3.2 договору, та здійснювати сублізингові платежі на умовах даного договору.

При цьому, додатком № 1 до договору «Специфікація» сторонами визначено найменування майна: автомобіль МАЗ 6501А8-325, ціна за одиницю з ПДВ - 628 650,00 грн., кількість - 25 шт., вартість - 18 859 500,00 грн.; причіп МАЗ 856103-010, ціна з ПДВ - 323 850,00 грн., кількість - 25 шт., вартість з ПДВ - 9 715 500,00 грн., що повністю узгоджується і з приписами ст.ст. 184,807 Цивільного кодексу України та ч. 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», адже сторонами узгоджено предмети лізингу, які передаються за договором, а саме: автомобіль МАЗ 6501А8-325 та причіп МАЗ 856103-010, а також визначено кількість останні.

Суд зазначає про те, що присвоєння вказаним транспортним засобам міжнародного ідентифікаційного номера, дата виготовлення, тип двигуна, колір, тощо, не є індивідуальними ознаками предмету лізингу, оскільки наведені категорії мають значення лише при державній реєстрації вказаних засобів, проте, жодним чином не впливають на наявність індивідуальних ознак узгодженого сторонами найменування майна: автомобіль МАЗ 6501А8-325 та причіп МАЗ 856103-010. До того ж, наведені категорії (засоби міжнародного ідентифікаційного номера, дата виготовлення, тип двигуна, колір, тощо, можуть бути змінені у будь-який час внаслідок певних обставин (продаж, переробка, перефарбування, тощо), а тому вказані категорії не є індивідуальними ознаками об'єктів лізингу.

Крім того, в актах приймання - передачі об'єкта сублізингу було визначено відповідні характеристики об'єктів сублізингу, які передаються, зокрема (засоби міжнародного ідентифікаційного номера та державний номерний знак.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин в частині положень щодо предмету лізингу жодним чином не суперечить приписам ст.ст. 184, 807 Цивільного кодексу України та ч. 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв'язку з чим доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не приймаються судом до уваги.

Стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі (ч. 1).

Ч. 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ч. 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що уклавши оспорюванйи правочин та підписавши його і посвідчивши печатками обох сторін, сторони (зокрема і позивач, як особа, яка заперечує дійсність договору) шляхом вільного волевиявлення самостійно визначили його умови і досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема і щодо строків оплати лізингових платежів, які узгоджені сторонами в додатках № № 1-25 до додатку № 3 «Графік сублізингових платежів», та відповідає п. 1.6 та п. 3.2 договору, і зміст укладеного між сторонами правочину в цій частині відповідає вимогам закону, сторонами додержано встановленої законом форми угоди.

Таким чином, посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на те, що положення договору щодо строку оплати лізингових платежів суперечать приписам ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» - судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Щодо посилань позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на те, що пунктом 9.8 договору його фактично позбавлено права вимагати повернення раніше сплачених сублізингових платежів, що суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 2 ст. 693, ст. 1212 Цивільного кодексу України - суд дійшов наступних висновків.

П. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту,вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. (ч. 1). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч. 3).

Ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, а тому позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що умова оспорюваного правочину, узгоджена сторонами у пункті 9.8, а саме про те, що сублізингоодержувач не має права вимагати повернення сплачених сублізингових платежів або будь-якої їх частини, незалежно від періоду, в якому був припинений договір і від повернення сублізингоодержувачем об'єкту лізингу сублізингодавцю - жодним чином не суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 2 ст. 693, ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем в позовній заяві не були наведені обставини, не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог щодо наявності правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, а тому законні підстави для визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення підписано: 22.06.2015.

Суддя О.М.Спичак