КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Справа№ 910/3212/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Авдеєва П.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідницьке господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 р. у справі № 910/3212/15-г (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Державного підприємства "Дослідницьке господарство

"Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного

Сходу Національної академії аграрних наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім

"Украгропром"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Національна академія аграрних наук України

про визнання частково недійсним форвардного контракту та

додатків до нього

за участю представників сторін:

позивача-не з'явився

відповідача-Богонос В.А. за довіреністю

третьої особи-не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2015 у справі № 910/3212/15г ДП "Дослідницьке господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України відмовлено у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Украгропром" про визнання частково недійсним форвардного контракту та додатків до нього.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняті нове про задовлення позову в повному обсязі. Скарга мотивована тим, що господарським судом міста Києва не в повному обсязі були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також були неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення рішення суду- без змін.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином.

За ст.64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи приписи ст. 102 ГПК України, наявність у матеріалах справи поштових повідомлень про отримання сторонами у справі ухвали Київського апеляційного господарського суду про порушення провадження та призначення справи до розгляду, відсутність будь-яких клопотань щодо відкладення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність представників що не з'явились.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 08.11.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Украгропром» (Відповідач, покупець) та Державним підприємством «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України», що в подальшому перейменовано у Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України» (Позивач, продавець) укладений форвардний контракт № ФК 08/11-10-01 (Форвардний контракт), за умовами якого, в порядку та на умовах визначених цим контрактом продавець (Позивач) зобов'язується передати покупцю (Відповідачу) у власність базовий актив, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його у кількості, строки та за ціною передбачених цим контрактом. Базовим активом за цим контрактом виступає - Ячмінь Фуражний 3 клас власного врожаю 2011 року, або набутий Продавцем (Позивачем) в інший, не заборонений законодавством України спосіб, що відповідає ДСТУ 3769:98 «Ячмінь Технічні умови», загальною вартістю 3 000 000,00гривень.

Додатковою угодою № 2 від 2.07.2011р. до Форвардного контракту внесено наступні зміни, а саме: Базовим активом за цим контрактом виступає Ячмінь власного врожаю 2011 року, або набутий Продавцем в інший, не заборонений законодавством України спосіб, що відповідає ДСТУ 3769:98 «Ячмінь. Технічні умови» за ціною однієї тони товару в заліковій вазі на базі поставки ЕХW (франко - елеватор), відповідно до п. 3.1. цього контракту, встановлюється Сторонами у сумі - 1 200,00 гривень з ПДВ»; вартість цього контракту складає 4 800 000грн. з ПДВ, є кінцевою і зміні не підлягає».Різниця вартості контракту сплачується Відповідачем у строк до 10.09.2011року».

Додатковою угодою № 3 до форвардного контракту від 20.08.2013 р. внесено наступні зміни: " в порядку та на умовах визначених цим контрактом Продавець зобов'язується передати Покупцю у власність базовий актив сільськогосподарську продукцію вирощену власними силами у майбутньому, у номенклатурі, кількості, у стоки та за цінами ,вказаними в цьому контракті, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити його у кількості, строки та за ціною передбачених цим контрактом; базовим активом за цим контрактом виступає ячмінь Фуражний 3 клас власного врожаю, що відповідає ДСТУ 3769:98 «Ячмінь. Технічні умови».

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що позивач при укладенні контракту вийшов за межі цивільної дієздатності, зазначивши в контракті те, що він може здійснити продаж товару не власного урожаю, а набутого в інший не заборонений законодавством України спосіб. Також, Позивач вважає, що всупереч домовленості сторін (п. 4.3. контракту), сторони додатковими угодами №2, №3 змінили базовий актив, вартість контракту та продовжили термін дії форвардного контракту. Крім того, відповідно до п. 9.2., 9.5 контракту визначено застосування подвійного стягнення штрафу, що суперечить Конституції України. В зв'язку з чим посилаючись на ст.ст.203, 215, 628 ЦК України, статут Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України, просить визнати недійсним пункт 2.1., а саме речення: «або набуте продавцем в інший, не заборонений законодавством України спосіб» форвардного контракту №ФК 08/11-10-5 д 08.11.2010 року укладеного між сторонами, додаткову угоду № 2 від 22.07.2011 року до форвардного Контракту, додаткову угоду № 3 від 20.08.2013 року до форвардного контракту, пункт 9.2 форвардного контракту.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд виходив з того, що з Контракту та оспорюваних Додаткових угод до нього, сторонами погоджені істотні умови про предмет, ціну та строк його дії, що свідчить про те, що Контракт в редакції Додаткових угод є вчиненим з моменту його укладення. В момент укладення Контракту сторонами погоджено його загальну ціну 3 000 000грн., водночас, за змістом п. 12.8. Контракту, при взаємній згоді сторін про зміну умов цього Контракту, сторони укладають додаткову угоду до нього.

Сторонами було реалізовано погоджене ними право змінити умови форвардного контракту, що було здійснено 22.07.2011 р. у Додатковій угоді № 2, та 20.08.2013 р. у Додатковій угоді № 3 до Форвардного контракту №ФК08/11-10-01 від 08.11.2010р., так само, як і Контракт, підписана сторонами та скріплена їх печатками.

Тобто, сторони в установленому законом порядку та належній формі виразили свою волю щодо внесення змін до Контракту та уклали Додаткові угоди, в якій погодили нові його умови, а тому з огляду на відсутність законодавчої заборони внесення змін до форвардного контракту, норму про те, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав передбачених законом, враховуючи вільне волевиявлення сторін в укладенні спірних Додаткових угод, зазначені позивачем підстави для визнання недійсним Додаткових угод не є обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо зазначених позивачем підстав для визнання недійсним п. 2.1. контракту, а саме, що статутом ДП «ДГ «Кутузівка» ІСГ Північного Сходу НААН» не передбачена можливість придбання з метою подальшого продажу (оптом) сільськогосподарської сировини не вирощеної самим підприємством, тобто зазначені пункти суперечать статутним документам Позивача оскільки останній не міг відповідно до статутних документів набути товар в інший незаборонений законодавством України спосіб, а тільки здійснити, продаж власного врожаю, суд зазначив, що відповідно до п. 2.3.6. Статуту ДП «ДГ «Кутузівка» ІСГ Північного Сходу НААН» одним із основних напрямків діяльності господарства є оптова торгівля сільськогосподарською сировиною та живими тваринами. У Статуті позивача в абзаці 2 п. 2.3.9. зазначено, що Господарство може здійснювати іншу господарську діяльність, відповідно до законодавства та цього Статуту, а тому можливо зробити висновок, що придбання з метою збуту сільськогосподарської сировини не суперечить Статуту Відповідача і тому відсутні будь-які підстави для визнання недійсним пункту 2.1., а саме речення: «або набуте продавцем в інший, не заборонене законодавством спосіб» форвардного контракту № ФК 08/11-10-01 від 08.11.2010 року укладеного між Позивачем і Відповідачем.

Щодо визнання недійсним п. 9.2. форвардного контракту № ФК 08/11-10-01 від 08.11.2010 року, яким передбачено, що «за невиконання Продавцем умов Контракту щодо обсягів поставки ним сплачується штраф у розмірі 100% (ста відсотків) вартості недопоставленого Товару», господарський суд вказав, що штраф у розмірі 100% згідно п. 9.2. форвардного контракту передбачено за непоставку Товару, а штраф у розмірі 0,01% згідно п. 9.5. форвардного контракту передбачено за несвоєчасну поставку Товару, тобто у даному випадку штрафи передбачені за порушення Позивачем різних зобов'язань по форвардного контракту, тому у даному випадку відсутнє подвійне застосування штрафу за одне і теж саме порушення зобов'язання і відповідно відсутнє порушення вимог ст. 61 Конституції України.

Заперчечуючи проти рішення суду, позивач наполягає на вимогах, викладених в позовній заяві, а також звертає увагу на те, що строк виконання форвардного контракту не може бути продовжений за домовленістю сторін, оскільки це потребує узгодження ряду суттевих умов-визначення базового активу, ціни і порядку виконання контракту, а оскільки суттеві умови узгоджуються заново, така угода за своєю правовою суттю представляє новий форвардний контракт, укладання якого анулює попередній дериватив.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначив, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Європейського Союзу від 09.03.68 (68/151/ЕЕС).

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Форвардний контракт укладався представником позивача в особі виконуючого обов'язки директора Турчини В.Я., що діяв на підставі наказу НААН України та директора відповідача Кошика Л.І., що діяв на підставі Статуту.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Матеріали справи містять протокол позачергових загальних зборів учасників Товариства " ТД " Украгропром"№ 02/12-2012 від 02.12.2010 про розширення повноважень директора на вчинення від імені Товариства правочинів що перевищують обмеження встановлені Статутом. Нова редакція Статуту не містить обмежень щодо повноважень директора Товариства.

Таким чином зауваження позивача про те, що контракт був укладений представником відповідача з перевищенням повноважень, не знайшли свого підтвердження.

Щодо тверджень позивача про те, що він є державним підприємством, відповідно до чого може працювати тільки за завданням держави, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на Статут позивача, відповідно до якого метою та діяльністю Господарства є, зокрема, комерційна діяльність з метою одержання прибутку.

За статутом ДП «ДГ «Кутузівка» ІСГ Північного Сходу НААН» одним із основних напрямків діяльності господарства є оптова торгівля сільськогосподарською сировиною та живими тваринами; Господарство може здійснювати іншу господарську діяльність, відповідно до законодавства та цього Статуту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що придбання з метою збуту сільськогосподарської сировини не суперечить Статуту і тому відсутні будь-які підстави для визнання недійсним пункту 2.1., а саме речення: «або набуте продавцем в інший, не заборонене законодавством спосіб» форвардного контракту № ФК 08/11-10-01 від 08.11.2010 року укладеного між Позивачем і Відповідачем.

Дії сторін з виконання спірного контракту (укладання додаткових угод до нього, прийняття позивачем оплати в розмірі 4 800 000грн., здійснення часткової поставки товару на суму 3 091 080грн. за спірним контрактом та додаткових угод до нього) дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У разі вирішення спору про недійсність правочину (договору), зміст якого містить елементи різних договорів (змішаний договір - частина друга статті 628 ЦК України), господарському суду слід виходити з такого. Якщо в законі не передбачено вид договору, то господарюючі суб'єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори, що містять елементи різних договорів, і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов'язки. У таких випадках господарському суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з'ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін й вирішити питання щодо законності частин договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними.

Форвардний контракт (форвард)- двосторонній контракт, який засвідчує зобов'язання придбати (продати) базовий актив у визначений час та на визначених умовах у майбутньому з фіксацією ціни під час укладення контракту. Пунктом 9 Положення про вимоги до стандартної (типової) форми деривативів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1999 р. № 632, передбачено, що форвардний контракт - двостороння угода за стандартною (типовою) формою, яка засвідчує зобов'язання особи придбати (продати) базовий актив у визначений час та на визначених умовах у майбутньому, з фіксацією цін такого продажу під час укладення форвардного контракту.

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з частиною сьомою статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Оскільки змістом зобов'язання є права і обов'язки сторін, то поняття "строк договору" та "строк дії договору" є тотожними.

Згідно з частиною третьою статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору. Отже, строк дії господарського договору є його істотною умовою. Разом з тим слід мати на увазі, що строк дії договору, який сторони зобов'язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до припинення прав та обов'язків, які з нього виникли.

При цьому слід враховувати, що за змістом статті 637, частин третьої та четвертої статті 213 ЦК України метою тлумачення договору є виявлення справжньої волі сторін, що згідно з частиною першою статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, та що згідно з частиною першою статті 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Згідно зі звичаєм, що склався в діловому обороті, не зазначення в договорі строку дії договору свідчить про волю сторін на встановлення правила про те, що договір діє до припинення зобов'язання, що виникло з договору, виконанням або з інших підстав відповідно до закону. Отже, за відсутності в господарському договорі строку дії договору у суду немає підстав вважати його неукладеним, якщо докази, наявні у справі, не свідчать про те, що справжня воля сторін полягала у намірі досягнути згоди про строк дії договору в майбутньомуЗгідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з частиною сьомою статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Оскільки змістом зобов'язання є права і обов'язки сторін, то поняття "строк договору" та "строк дії договору" є тотожними (лист узагальнення Вищого господарського суду України від 07.04.2008 р. N 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України").

Посилання позивача на приписи ст.184 ЦК України, колегія суддів вважає недоречними, оскільки контракт та додаткова угода № 2 стосуються урожаю 2011 року, щодо додаткової угоди № 3 від 20.09.2013, то позивачем не надано доказів того, що урожай 2013 має інші технічні умови, ніж передбачені ДСТУ 3769:98.

Крім того, колегія суддів знов звертає увагу на те, що сторонами умови контракту виконані частково, що виключає підставі стверджувати, що передбачені додатковими угодами строки поставки є такими, що контракт виконаний не буде.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 654 ЦК України містить вимогу про вчинення зміни або розірвання договору у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи вказівку ч. 7 ст. 179 ГК про укладення господарських договорів за правилами, встановленими ЦК України, а також те, що домовленість про зміну або припинення господарського договору теж має природу договору, така вимога ст. 654 ЦК має враховуватись і додержуватись сторонами господарського договору.

Моментом, з якого відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України договір є зміненим або розірваним та зобов'язання відповідно - зміненими або припиненими, є момент укладення угоди про зміну або розірвання договору, що визначається відповідно до ст. 640 ЦК України, якщо інший момент не встановлений у самій угоді.

Протягом трьох років, сторонами вносились зміни до форвардного контракту шляхом укладання додаткових угод, які є невід'ємними частинами до форвардного контракту, контракт відповідає приписам ст. 203 ЦК України, оскільки спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується платіжними дорученнями на оплату товару, накладними, що підтверджують поставку товару, як зазначалось вище сторони мали необхідний обсяг повноважень на укладання контракту, доказів того, що зміст правочину суперечить актам чинного законодавства, а також моральним засадам суспільства не знайдено.

Затвердження типових договорів є формою державного регулювання договірних відносин у сфері господарювання, яке полягає у прийнятті відповідним органом нормативно-правового акта. Згідно з частиною другою статті 179 ГК України типові договори затверджуються Кабінетом Міністрів України, уповноваженими ним органами виконавчої влади у визначених законом випадках.

Крім того, відповідно до частини другої статті 630 ЦК України, якщо в договорі не міститься посилання на типові умови, то такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту в разі їх відповідності вимогам статті 7 ЦК України. Оскільки типові умови розробляються, як правило, на підставі узагальненої практики ділового обороту у певній сфері договірних відносин, то можливість їх застосування не обмежується випадками, коли про це прямо зазначено в договорі. Такі типові умови можуть застосовуватись як звичаї ділового обороту, зокрема з метою усунення прогалин, які виникають в процесі правового регулювання взаємовідносин сторін, для тлумачення договору тощо, але за умови їх відповідності положенням статті 7 ЦК України.

Таким чином, зауваження апелянта про те, що сторони повинні були укласти новий договір, а не додаткові угоди до контракту не заслуговують на увагу.

Щодо визнання недійсними пунктів, що стосуються відповідальності сторін, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Статті 230 ГК України, 549 Цивільного кодексу України передбачають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Зі змісту ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 9.2 форвардного контракту, передбачено, що «за невиконання Продавцем умов Контракту щодо обсягів поставки ним сплачується штраф у розмірі 100% (ста відсотків) вартості недопоставленого Товару».

Колегія суддів вважає правільними висновки місцевого суду, що умови контракту передбачають відповідальність за кожним окремим видом неналежного виконання контракту, а саме: штраф у розмірі 100% передбачено за непоставку Товару, а штраф у розмірі 0,01% згідно п. 9.5. форвардного контракту передбачено за несвоєчасну поставку Товару, тому відсутнє подвійне застосування штрафу за одне і теж саме порушення зобов'язання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач протягом дії контракту не був позбавлений можливості щодо направлення відповідачеві протоколу розбіжностей для врегулювання того чи іншого питання.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідницьке господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва № 910/3212/15г від 14.04.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

повний текст постанови підписаний 19.06.2015

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Т.В. Ільєнок

П.В. Авдеєв