РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №910/11099/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Об'єднання «Прогрес»

до Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України

про стягнення 31 604, 20 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Шимков А.В.;

від відповідача: Тодерян В.М.;

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Об'єднання «Прогрес» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі-відповідач) про стягнення коштів у розмірі 31 604, 20 грн., з яких: 16 753, 52 грн. - основний борг, 8 384, 27 грн. - інфляційні втрати, 5 031, 57 грн. - пеня, 1 434, 84 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 2 про надання послуг від 17.03.2011 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.04.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 04.06.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

03.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що договір № 2 про надання послуг від 17.03.2011 р.

був укладений з Міністерством оборони України, в особі начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України. Предметом договору було надання послуг, пов'язаних з будівництвом 107 квартирного житлового будинку на розі вулиць Попова - Маршала Красовського (шифр 304/1-4) в м. Старокостянтинів Хмельницької області, на який 29.12.2010 р. був виданий Акт готовності об'єкта експлуатації та 18.01.2011 р. видано сертифікат відповідності, тобто на об'єкт який вже побудований та готовий в експлуатацію та всі оплати по ньому були проведені. Тобто, протягом майже чотирьох років після введення об'єкта в експлуатацію вимог до Міністерства оборони України щодо сплати вказаної суми не пред'являлося, претензій на адресу Міністерства оборони України не направлялося.

Також, позивач подав клопотання про заміну неналежного відповідача, обґрунтовуючи тим, що 17.03.2011 р. Міністерство оборони України, в особі начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України уклало договір № 2 про надання послуг. Оскільки договір укладений Подільським управління капітального будівництва Міністерства оборони України без відповідних на те повноважень Міністерства оборони України, та враховуючи, що за змістом свого положення Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України є самостійною юридичною особою, яка наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем, тому просить суд залучити до участі у справі в якості відповідача Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.06.2015 р. залучено до участі у справі Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 22.06.2015 р. за участю представників сторін та третьої особи.

22.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав пояснення на відзив відповідача, обґрунтовуючи тим, що договір про надання послуг № 2 від 17.03.2011 р. був укладений між Приватним акціонерним товариством «Об'єднання «Прогрес» та Міністерством оборони України - замовником в особі начальника Подільського управління капітального будівництва МО України Чорноокого М.С., який діяв за довіреністю Міністерства оборони України № 220/399 від 14.03.2011 р. Відтак, сторонами договору є Приватне акціонерне товариство «Об'єднання «Прогрес» та Міністерство оборони України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 22.06.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2011 р. між Закритим акціонерним товариством «Об'єднання «Прогрес» та Міністерством оборони України укладено договір № 2 про надання послуг, умовами якого передбачено, що відповідач доручає, а позивач, з метою оперативного вирішення питань, пов'язаних з будівництвом 107 квартирного житлового будинку на розі вулиць Попова- маршала Красовського (шифр 304/1-4) в м. Старокостянтинів Хмельницької області приймає на себе зобов'язання по наданню послуг по виконанню робіт, які належать до функцій відповідача, а саме:

- забезпечення перерахунку залишку кошторисної вартості невиконаних будівельно-монтажних робіт;

- організація виконання державної експертизи перерахунку кошторисної вартості залишку невиконаних будівельно-монтажних робіт;

- організація виконання державної експертизи перерахунку кошторисної вартості залишку невиконаних будівельно-монтажних робіт;

Робота за договором виконується на умовах, обумовлених сторонами в даному договорі.

Відповідно до статуту позивача, затвердженого загальними зборами Приватного акціонерного товариства «Об'єднання «Прогрес» (протокол № 1 від 18.04.2012 р.) Приватне акціонерне товариство «Об'єднання «Прогрес» є новим найменуванням Закритого акціонерного товариства «Об'єднання «Прогрес» відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства».

Розділом 2 договору визначено, що загальна сума договору орієнтовно складає 16 753, 52 грн., в т.ч. ПДВ - 2 792, 25 грн.

Вартість робіт визначається на підставі укладених між позивачем та відповідними службами договорів та рахунків, оплачених позивачем власними коштами за послуги, які належать до функцій відповідача.

Відповідно до р. 3 договору, розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт (послуг), підписаних позивачем та відповідачем.

Оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом 5 днів з дня підписання акту виконаних робіт (послуг). У платіжних документах відповідач посилається на номер і дату договору.

Згідно р. 4 договору, виконання робіт оформлюється двостороннім актом здачі-приймання робіт, підписаним відповідальними особами від відповідача та позивача, що є підставою для оплати.

У відповідності до р. 5 договору, за порушення строків виконання зобов'язань по даному договору винна сторона сплачує іншій стороні пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої на час нарахування пені.

Даний договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до виконання сторонами своїх зобов'язань (розділ 7 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були надані послуги згідно умов договору на загальну суму 16 753, 52 грн., а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг), який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками (в матеріалах справи).

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідач за надані послуги не розрахувався, в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у сумі 16 753, 52 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 45 від 12.02.2015 р., в якій позивач просить перерахувати до 28.02.2015 р. на розрахунковий рахунок останнього грошові кошти за надані послуги згідно договору, що підтверджується копією фіскального чеку від 13.02.2015 р., штрихкодовий ідентифікатор - 126 (в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг, зокрема погашення заборгованості у розмірі 16 753, 52 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача 8 384, 27 грн. - інфляційних втрат, 5 031, 57 грн. - пені, 1 434, 84 грн. - 3 % річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 2 про надання послуг 17.03.2011 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором про надання послуг.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч. 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надав передбачені договором послуги, які прийняті відповідачем без зауважень.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач оплати наданих позивачем послуг на суму 16 753, 52 грн. не провів, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до відстеження пересилання поштових відправлень (в матеріалах справи) відправлення за номером 126 вручено адресату (одержувачу) особисто 25.02.2015 р. об'єктом поштового зв'язку: Вінниця 27, з індексом 21027.

Оскільки, зазначена вище претензія отримана відповідачем 25.02.2015 р., останній зобов'язаний був сплати заборгованість за надані послуги до 05.03.2015 р.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Щодо заперечень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, суд відзначає наступне.

Так, відповідач у відзиві посилається на наказ Міністерства фінансів України № 309 від 02.03.2012 р. «Про затвердження Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних кошів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України». Відповідно до даного наказу документи, що підтверджують факт взяття бюджетного зобов'язання повинні братися на облік.

Разом з тим, суд відзначає, що договір про надання послуг укладений між сторонами 17.03.2011 р., в той час як наказ Міністерства фінансів України № 309 видано 02.03.2012 р.

Таким чином, посилання відповідача на наказ Міністерства фінансів України від 02.03.2012 р. № 309 є необґрунтованими.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 2 про надання послуг 17.03.2011 р, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 16 753, 52 грн. основної заборгованості.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5 031, 57 грн. - пені, 8 384, 27 грн. - інфляційних втрат, 1 434, 84 грн. - 3 % річних.

Так, згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що позивачем проведено нарахування пені за період більше 6 місяців.

За розрахунком суду, обґрунтованою визнається сумі пені у розмірі 1 321, 92 грн., яка розрахована за період з 05.03.2015 р. по 21.04.2015 р.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 8 384, 27 грн. - інфляційних втрат, 1 434, 84 грн. - 3 % річних, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що позивачем допущені помилки у визначенні моменту прострочення грошового зобов'язання та відповідно у розмірі нарахування штрафних санкцій.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у сумі 66, 10 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 809, 38 грн., які розраховані з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Об'єднання «Прогрес» задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код - 00034022), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Приватного акціонерного товариства «Об'єднання «Прогрес» (30000, Хмельницька обл., м. Славута, вул. Привокзальна, буд. 66, ідентифікаційний код - 03587448) 16 753 (шістнадцять тисяч сімсот п'ятдесят три) грн. 52 коп. - заборгованості, 1 321 (одну тисячу триста двадцять одну) грн. 92 коп. - пені, 66 (шістдесят шість) грн. 10 коп. - 3% річних, 1 809 (одну тисячу вісімсот дев'ять) грн. 38 коп. - інфляційних втрат та 1 153 (одну тисячу сто п'ятдесят три) грн. 34 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 01.07.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.