КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа№ 910/25445/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання: Натха М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Ситник С.І. - за довіреністю

від відповідача: Арделян Ю.В. - за довіреністю

розглянувши апеляційну скаргу Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами

на рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 (дата підписання (06.02.2015)

у справі №910/25455/14 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт»

до Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами

про стягнення 30 721,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами 22 000 грн. заборгованості, що утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг від 24.12.2013 № 006/13/С,а також 509,19 грн. 3% річних, 3 148,71 пені,3 560,26грн. втрат від інфляції,а всього 29 218,16 грн.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 15.12.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» просило стягнути з Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами 22 000,00 грн. заборгованості, 509,19 грн. 3% річних, 3 706,24 грн. пені, 4 506,26 грн. втрат від інфляції, а всього 30 721,69 грн., а також покласти на відповідача 3 000 грн. витрат на послуги адвоката.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.02.2015 по справі № 910/25445/14 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» 22 000,00 грн. основного боргу; 3% річних у сумі 509,19 грн., 4 506,26 грн. втрат від інфляції, 1 719,01 грн. пені, 1 218 грн. витрат на послуги адвоката, 1 708,82 грн. витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 по справі № 910/25445/14 скасувати, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо задоволення адвокатських послуг та розрахунку суми до стягнення, чим порушив ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. ст. 44, 49 ГПК України.

Разом з апеляційною скаргою скаржник подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Власов Ю.Л., Станік С.Р. поновлено Державному видавництву «Преса України» Державного управління справами строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 по справі №910/25445/14, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.05.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 розгляд справи відкладено на 26.05.2015.

19.05.2015 через відділ документального забезпечення суду представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить змінити рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 в частині стягнення пені за період з початку виникнення боргу по дату звернення позивача до суду в сумі 3 717,09 грн. та в частині судових витрат - 3000,00 грн. на послуги адвоката.

26.05.2015 через відділ документального забезпечення суду представник позивача подав клопотання про залучення до матеріалів справи акту здачі-приймання робіт від 03.02.2015, складеного позивачем та адвокатом, а також копію звіту адвоката по справі № 910/25445/14.

У судовому засіданні 26.05.2015 оголошено перерву до 03.06.2015.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення має бути змінено, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.12.2013 між Державним видавництвом «Преса України» Державного управління справами як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» як підрядником було укладено договір № 006/13/С про надання послуг.

Відповідно до п. 1.1 договору підрядник із застосуванням власних монтажних інструментів зобов'язався надати замовнику послуги з демонтажу, монтажу, налагодження та пуску (далі - послуги) поліграфічного обладнання, яке знаходиться в експлуатації у замовника, зазначеного в додатку № 1 до Договору, а замовник - прийняти і оплатити належним чином надані послуги.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що обсяг послуг, що надається за договором, вказано у Додатку № 1, який підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін, додається до договору та є його невід'ємною частиною.

Результатом послуг, що надаються за договором, є обладнання, змонтоване, налагоджене та пущене в експлуатацію за адресою монтажу обладнання, зазначеною в Додатку № 1, яке працює не гірше, ніж до початку проведення робіт з демонтажу цього обладнання (пункт 2.2 договору).

Згідно з пунктом 3.1 договору ціна договору становить 22 000 грн.

Порядок здійснення оплати визначено сторонами у розділі 4 договору. Так, відповідно до п. 4.1 договору замовник зобов'язався оплатити підряднику ціну договору у такому порядку:

- попередню оплату в розмірі 30% від ціни договору замовник сплачує впродовж 7 (семи) календарних днів з дати підписання договору;

- 40% від ціни договору замовник сплачує впродовж 7 (семи) календарних днів з дати підписання акта приймання-передачі послуг за завершенням першого етапу надання послуг згідно з додатком № 1;

- 30% від ціни договору замовник сплачує протягом 7 (семи) календарних днів з дати підписання акта приймання-передачі послуг за завершенням другого етапу надання послуг згідно з додатком № 1 до договору.

Згідно з п. 5.2 договору строк виконання зобов'язань підрядника з надання послуг у повному обсязі становить 5 робочих днів з дати отримання попередньої оплати за договором та за умови належного виконання замовником умов договору.

У пункті 6.1 договору встановлено, що замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги, а також приймати надані послуги згідно з актом приймання - передачі послуг.

Відповідно до п. 6.3 договору підрядник зобов'язаний забезпечити надання послуг у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань за договором.

Згідно з умовами пункту 11.1 договору акт приймання-передачі послуг підписується замовником за умови належного надання підрядником послуг згідно з умовами договору та за умови, якщо за результатами тестування буде встановлено, що обладнання після налагодження та пуску працює не гірше, ніж перед початком проведення робіт з його демонтажу. Замовник зобов'язаний підписати акт приймання-передачі послуг, а у випадку незгоди протягом 5 (п'яти) робочих днів від дня одержання акта, надати підряднику мотивовану письмову претензію з переліком зауважень або недоліків.

Як вбачається, позивач на виконання умов договору надав, а відповідач прийняв послуги за актом приймання-передачі послуг від 27.12.2013 на загальну суму 22 000,00 грн., а саме:

- по першому етапу - огляд одноножової паперорізальної машини «Perfecta 132 TVC» (2005 року випуску, інв. № 445142, зав. № 74233) перед демонтажем; демонтаж вузлів і агрегатів обладнання; підготовка обладнання і його складових вузлів і агрегатів до транспортування; переміщення обладнання і його складових вузлів і агрегатів із зони демонтажу до зони навантаження на транспортний засіб; розміщення обладнання і його складових вузлів і агрегатів на транспортному засобі;

- по другому етапу - переміщення обладнання з зони розвантаження в зону монтажу; монтаж обладнання і його складових вузлів і агрегатів; проведення пусконалагоджувальних робіт; тестування обладнання після монтажу).

В акті приймання-передачі послуг від 27.12.2013 зазначено, що послуги надані підрядником якісно і в повному обсязі. У замовника відсутні зауваження до виконання послуг. Даний акт є підставою для розрахунку замовника з підрядником.

Проте, відповідач, в порушення умов п. 4.1 договору, не здійснив оплату за надані послуги, в зв'язку з чим у нього перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 22 000,00 грн.

Листом від 02.07.2014 № 103-420к відповідач підтвердив наявність заборгованості за договорами про надання послуг у загальній сумі 594 305,10 грн. та обіцяв погасити її.

В акті звірки взаємних розрахунків від 23.09.2014 відображена загальна сума заборгованості ДВ «Преса України» перед ТОВ «Поліграфімпорт» у розмірі 578 405,10 грн., в тому числі і спірна сума заборгованості за договором у розмірі 22 000 грн.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з положеннями статті 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем не надано доказів сплати боргу, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 22 000,00 грн. основного боргу.

За прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 509,19 грн. 3% річних за період з 03.01.2014 по 17.11.2014, 3 706,24 грн. пені за період з 03.01.2014 по 17.11.2014, а також 4 506,26 грн. втрат від інфляції за період за січень - листопад 2014 р.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, за умовами п. 4.1 договору остаточний розрахунок замовник проводить протягом 7 (семи) календарних днів з дати підписання акта приймання-передачі послуг.

Оскільки акт приймання-передачі послуг підписано сторонами 27.12.2013, тому останній день строку для оплати припадав на 03.01.2014.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 № 920-р відповідачем був прийнятий наказ від 16.12.2013 № 156-р про перенесення робочих днів у 2014 році, згідно якого 03.01.2014 був неробочим днем. Перший робочий день був 08.01.2014, а враховуючи положення ч.5 ст. 254 ЦК України і останнім днем оплати. Відповідно, прострочення боржника настало з 09.01.2014.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про початок періоду прострочення з 04.01.2014.

За здійсненим судовою колегією перерахунком, інфляційні втрати за період січень - листопад 2014 р. становлять 4671,17 грн., а 3% річних за період з 09.01.2014 по 17.11.2014 - 565,97 грн.

Враховуючи те, що позивачем заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних у меншому розмірі, ніж встановлено вище, а у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції у розмірі 4 506,26 грн. та 3% річних у розмірі 509,19 грн. в межах заявлених позовних вимог.

Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), у відповідності до ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з розрахунку пені, позивач нарахував 3706,24 грн. пені за період з 03.01.2014 по 17.11.2014, тобто до дати подання позову, понад шість місяців, які встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України.

Суд першої інстанції не погодився з періодом нарахування пені та застосував положення ч. 6 ст. 232 ГК України, обмеживши його шестимісячним строком.

Однак, колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим, з огляду на наступне.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що пунктом 7.3 договору передбачено, що за порушення замовником строків оплати належним чином наданих послуг замовник сплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час прострочення, від суми простроченого платежу за кожний день всього часу прострочення до дати фактичної оплати чи дня пред'явлення позову про це.

Так, зі змісту п. 7.3 договору вбачається, що в даному випадку період нарахування пені не обмежується шестимісячним строком від дня, коли зобов'язання мало бути виконане, оскільки, «інше» встановлено умовами вказаного пункту договору та передбачає період нарахування пені «до дати фактичної оплати чи дня пред'явлення позову про це».

Отже, умовами договору сторони передбачили строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, який відповідає вимогам частини 6 ст. 232 ГК України.

З оглялу на зазначене, висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за період прострочення зобов'язання понад шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане, є помилковим.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 6 ст. 232 ГК України викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №3-53гс15.

Отже, нарахування позивачем пені згідно з п. 7.3 договору до дати пред'явлення даного позову, тобто за період понад шість місяців, є правильним. Тому, позовні вимоги позивача щодо стягнення пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 09.01.2014 по 17.11.2014 у розмірі, що за розрахунком колегії суддів, становить 3 694,79 грн. В решті суми пені позов задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про відшкодування йому 3000 грн. витрат на послуги адвоката, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Позивач в обґрунтування здійснення ним витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката, надав до суду першої інстанції копію договору на юридичне обслуговування від 12.05.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» і адвокатом Левчуком Юрієм Олександровичем; свідоцтво про право на зайняття Левчуком Ю.О. адвокатською діяльністю від 29.09.2005 № 2943/10; копію посвідчення адвоката; рахунок-фактуру від 28.01.2015 №5 на суму 3 000 грн. та платіжне доручення від 29.01.2015 №9559 на суму 3 000 грн.

Під час розгляду справи в апеляційному господарському суді позивач надав звіт від 05.02.2015 про надані послуги за договором на юридичне обслуговування від 12.05.2014 по справі № 910/25445/14 про стягнення заборгованості за договором № 006/13/С від 24.12.2013 та їх вартість, Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 03.02.2015, обґрунтувавши тим, що вказані документи згідно з п. 3.2 та п. 3.6 договору на юридичне обслуговування складені після завершення виконання робіт по справі, не існували на дату винесення рішення, і відповідно, не могли бути надані суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Колегія суддів зазначає, що в силу вимог ст. 44 ГПК України до судових належать виключно витрати пов'язані з розглядом справи. При цьому такі витрати мають бути підтверджені у загальному порядку ( ст. 33 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи участь адвоката Левчука Ю.О. у даній справі підтверджується поданими ним письмовими поясненнями по справі від 20.12.2014, додатковими поясненнями від 31.01.2015 та явкою лише в останнє судове засідання 02.02.2015.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про зменшення відшкодування витрат на послуги адвоката до 1 218 грн. При цьому, згідно з правилами пропорційного розподілу судових витрат, встановлених ст. 49 ГПК України, стягненню з відповідача підлягають витрати на послуги адвоката у сумі 1217,55 грн.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують факт понесення позивачем витрат на послуги адвоката, у встановленому судом розмірі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами та скасування рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25445/14

Разом з цим, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25445/14 підлягає зміні.

Відповідно до ч. 6 ст. 49 ГПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами на рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25445/14 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25445/14 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами (03047, м. Київ, проспект Перемоги, 50; ідентифікаційний код 05905668) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» (02105, м. Київ, вул. Тампере, 5; ідентифікаційний код 31967931): 22 000,00 грн. (двадцять дві тисячі гривень 00 коп.) основного боргу; 3% річних у сумі 509,19 грн. (п'ятсот дев'ять гривень 19 коп.); 4 506,26 грн. (чотири тисячі п'ятсот шість гривень 26 коп.) втрат від інфляції; 3 694,79 грн. (три тисячі шістсот дев'яносто чотири гривні 79 коп.) пені; 1217,55 грн. (одну тисячу двісті сімнадцять гривень 55 коп.) витрат на послуги адвоката, 1826,32 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять шість гривень 32 коп.) грн. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити».

3.Матеріали справи № 910/25445/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Ю.Л. Власов

С.Р. Станік