Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "02" липня 2015 р. Справа № 906/738/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

позивача: Сіндряков О.В.- дов. № 14-104 від 18.04.2014р. (в с/з від 30.06.2015р.)

відповідача: Івашкевич О.Г.- дов. № 70 від 21.04.2015р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Малинтеплоенерго"

про стягнення 6133988,39 грн.

Позивач пред'явив позов про стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №13/2665-БО-10 в розмірі 6133998,39, з яких: 3735062,58 грн. - основний борг; 468725,20 грн. - пеня; 273748,23 грн. - 3% річних; 1656462,38 грн. - сума, на яку збільшено борг внаслідок інфляційних процесів.

Ухвалою господарського суду від 20.05.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 04.06.2015р.

Ухвалою суду від 04.06.2015р. розгляд справи відкладено на 30.06.2015р.

В судовому засіданні від 30.06.2015р., в порядку ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 02.07.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні від 30.06.2015р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

На виконання вимог суду від 04.06.2015р. надав розрахунок пені, 3% річних та інфляційних (а.с. 71-74). Пояснив, що основний борг відповідача на день розгляду справи не змінився і становить 3735062,58грн.

В судове засідання від 02.07.2015р. позивач повноважного представника не направив.

Відповідач суму основного боргу в розмірі 3735062,58грн. визнає, про що зазначив у письмовому відзиві від 26.06.2015 р. (а.с.56).

Заявлено клопотання про зменшення розміру пені (а.с. 57-58), з посиланням на важке фінансове становище підприємства, збитковість підприємства, а також на те, що відповідач є підприємством комунальної форми власності яке забезпечує потреби населення, підприємств, установ, організацій в комунальних та побутових послугах з теплопостачання та гарячого водопостачання. Предметом діяльності підприємства у відповідності до статуту є виробництво теплової енергії та реалізація її для потреб населення, бюджетних установ, організацій.

Просить врахувати факт існування різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, що вироблялись та постачались населенню, у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості послуг тарифам, що затверджувались органами місцевого самоврядування. Вказано, що станом на 01.06.2015р. має місце заборгованість населення перед відповідачем за спожиті комунальні послуги з централізованого теплопостачання в сумі 1,5 млн.грн.

02.07.2015 р. відповідач подав доповнення до відзиву, в якому з посиланням на п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", викладено його бачення щодо нарахування позивачем інфляційних (а.с. 76, 77) та доповнення до клопотання про зменшення розміру пені (а.с. 78-79).

Представник відповідача в судовому засіданні позицію відповідача підтримала у повному обсязі. Не заперечила факт несвоєчасно проведених розрахунків з позивачем.

Представник позивача в судовому засіданні від 30.06.2015р. заперечив щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, з тих підстав, що підприємство позивача також є збитковим і на день вирішення спору має місце заборгованість, яка виникла у 2013 р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та Комунальним підприємством "Малинтеплоенерго" (покупець, відповідач) укладено договір № 13/2665-БО-10 купівлі-продажу природного газу з додатковими угодами до нього №1 від 19.07.2013р. та №2 від 07.10.2013р. (а.с. 13-20).

За умовами п.1.1 договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКГ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а відповідач, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Відповідно до п.2.1 Договору, позивач передає відповідачу з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. газ обсягом до 2230 тис. куб.м.

Пунктами 3.3, 3.4 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків.

На виконання умов договору позивач за період з січня по квітень та з жовтня по грудень 2013 року передав, а відповідач отримав імпортований природний газ на загальну суму 7354062,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.03.2013р. на загальну суму 4635760,82 грн.; від 30.04.2013р. на суму 747663,21грн.; від 31.10.2013р. на суму 257352,62грн., від 30.11.2013 на суму 736446,26грн.; від 31.12.2013р. на суму 976839,67 грн (а.с. 21-27).

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобов'язання за договором в частині оплати вартості отриманого природного газу виконав частково. Заборгованість становить 3735062,58грн.

За умовами п. 7.2 Договору, у разі невиконання відповідачем умов пункту 6.1 цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань згідно договору купівлі-продажу природного газу № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012р., позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 3735062,58грн. основної заборгованості та 468725,20 грн. пені у відповідності до п. 7.2 Договору. На підстав ч.2 ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення 1656462,38 грн. інфляційних та 273748,23 грн. 3% річних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012р.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193 ГК України, згідно якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, судом встановлено факт належного виконання зобов'язань з боку позивача.

Натомість, відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару виконав з порушенням умов, встановлених договором, що не заперечується самим відповідачем.

Заборгованість відповідача станом на день розгляду справи в суді не змінилась і становить 3735062,58грн. Доказів сплати вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий природний газ є обґрунтованою, заявленою відповідно до умов договору та умов чинного законодавства та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, суд приймає до уваги, що умовами п. 7.2 Договору сторони визначили відповідальність відповідача у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, за невиконання пункту 6.1 Договору.

Зі змісту ст. 610 Цивільного кодексу України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з розрахунку (а.с. 8-12, 71-74), за несвоєчасно проведені розрахунки за спожитий газ у відповідному місяці позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 468725,20грн.

На виконання вимог суду позивач подав розрахунок пені з урахуванням приписів п. 1.9 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого пеня становить 465810,96грн.

Перевіривши правильність нарахування пені, суд встановив, що в первісному розрахунку позивач в період часу, за який нараховувалась пеня безпідставно включив дні, коли відповідач проводив оплати, а в розрахунку, поданому на виконання вимог суду, допустив арифметичні помилки.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14 роз'яснено судам, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на викладене, враховуючи вихідні дані, які вказані у розрахунку позивача, враховуючи рекомендації постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. №14, суд здійснив власний розрахунок пені, розмір якої становить 465721,78 грн.

Таким чином, в частині стягнення 3003,42грн. пені (468725,20грн.- 465721,78грн.) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 465721,78грн. пені, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача та зменшити її розмір до 232860,89грн., враховуючи наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання зменшення розміру пені, врахував загальну економічну ситуацію в країні та високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни та бере до уваги майновий стан відповідача.

Так, відповідно до звітів про фінансові результати та балансу підприємства за 2014 рік, перший квартал 2015 року, відповідач має збитки у загальному розмірі 7,922 млн. грн. (а.с. 80-87).

Згідно матеріалів справи, відділом примусового виконання рішень ГУЮ у Житомирській області відкрито зведене виконавче провадження, до якого, в тому числі, включені виконавчі провадження, відкриті на виконання судових рішень, прийнятих на користь позивача. Згідно матеріалів виконавчого провадження на кошти відповідача накладено арешт (а.с. 88-90).

Суд враховує, що щодо коштів, які надходять від усіх споживачів теплової енергії діє спеціальний режим контрою та примусового їх розподілу відповідно до Закону України "Про теплопостачання" та постанови КМУ № 217 від 18.06.2014р.

Судом враховується специфіка роботи відповідача , а саме: забезпечення потреб населення, підприємств, установ, організацій в комунальних та побутових послугах з теплопостачання та гарячого водопостачання. Станом на 01.06.2015р. заборгованість населення за спожиті комунальні послуги з централізованого теплопостачання становвить 1528853,72 грн. (а.с. 61).

Крім того, суд приймає до уваги факт невідповідності розмірів, затверджених рішенням ради, тарифів, економічно обгрунтованим витратам підприємства, що призвело до вининення різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води в загальній сумі 1144635,2 грн., які відповідачу з Державного бюджету не відшкодовано.

З огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, фінансовий стан останнього, відповідач є комунальним підприємством, яке створено органом місцевого самоврядування, ступінь вини останнього, причини неналежного виконання зобов'язання, відсутність тяжких наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, з метою виконання судового рішення, суд керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України задовольняє клопотання відповідача та зменшує розмір пені на 50% до 232860,89 грн.

Стягнення 50% від правомірно заявленої неустойки та задоволення позовних вимог в частині основного боргу, трьох процентів річних та інфляційних суд вважає достатнім для забезпечення права позивача на компенсацію за затримку відповідачем оплати отриманого товару.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 273748,23 грн. 3% річних та 1656462,38грн. інфляційних нарахувань, суд зауважує наступне.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача (а.с. 8-12), поданого при подачі позовної заяви 3 % річних нараховано періодами з 14.02.2013р. по 23.03.2015р., які становлять 273748,23грн.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем на виконання вимог суду (а.с. 71-74) 3% річних складають 273450,78грн.

Перевіривши первісно поданий розрахунок 3% річних (а.с. 8-12), суд встановив, що він є невірним, оскільки дні, в які відповідач проводив розрахунки, позивач включив в період прострочки в оплаті.

Розрахунок 3% річних, поданий 30.06.2015р., хоча і містить неточності у визначенні періодів нарахування, є арифметично вірним та відповідає нормам чинного законодавства.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню в сумі 273450,78грн.

В частині стягнення 297,45грн. 3% річних (273748,23грн. - 273450,78грн.) суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог.

В частині вимог про стягнення з відповідача 1656462,38 грн. інфляційних нарахувань судом встановлено, що вони заявлені у відповідності до норм чинного законодавства і є правомірними.

Розрахунок позивачем здійснено арифметично вірно із врахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, які викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р., відповідно до якого вважається, що обов'язки які виникли за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексуються з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число - з наступного місяця.

Разом з тим суд не погоджується з запереченнями відповідача щодо порядку нарахування інфляційних, викладених у доповненнях до відзиву, в яких останній вказав, що відповідно до п. 3.2 Постанови ПВГСУ № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому мав бути здійснений платіж, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому мала місце інфляція.

Суд звертає увагу, що цим же пунктом вищевказаної постанови визначено, що у застосуванні індексації можуть враховуватись рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі ВСУ від 03.04.1997 № 62-97р., що і було зроблено позивачем.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають частковому задоволенню в сумі 5897836,63 грн., з яких 3735062,58грн. основний борг, 232860,89грн. пеня, 273450,78 грн.3% річних, 1656462,38 грн. інфляційних.

В частині стягнення 3003,42грн. пені та 297,45грн. 3% річних суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог.

Пунктом 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені

3.Стягнути з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" (11601, Житомирська область, м.Малин, вул. Василя Стуса, буд.23, ідентифікаційний код 32277167)

на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ідентифікаційний код 20077720)

- 3735062,58 грн. основного боргу;

- 232860,89 грн. пені;

- 273450,78 грн.3% річних;

- 1656462,38 грн. інфляційних;

- 73040,67грн. судового збору.

3. В частині стягнення 3003,42грн. пені та 297,45грн. 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.06.15

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2-позивачу (рек. з повід)

3- відповідачу (рек. з пов.)