ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. Справа № 922/916/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - Марченко С.О., за довіреністю № 08-11/4848/2-14 від 29 грудня 2014 року;

відповідача - Кривуц О.Ю., за довіреністю № 1-Г від 10 грудня 2013 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2633 Х/1-42) на рішення Господарського суду Харківської області від 08.04.15 у справі № 922/916/15

за позовом Харківської міської ради,

до ТОВ "Гранд КТ" ,

про повернення майна та відшкодування доходів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.04.2015 року у справі № 922/916/15 (суддя Ольшанченко В.І.) в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08 червня 2015 року з огляду на необхідність надання сторонами додаткових письмових пояснень, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, було відкладено розгляд справи.

22 червня 2015 року від ТОВ "Гранд КТ" надійшли додаткові письмові пояснення (вх.№9664).

24 червня 2015 року Харківською міською радою було надано до суду пояснення по справі (вх.№9816).

Розпорядженням секретаря першої судової палати від 24 червня 2015 року, у зв'язку з відрядженням судді Тихого П.В., для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В., суддя Терещенко О.І.

У судове засідання, яке відбулось 24 червня 2015 року, з'явились належні представники сторін, які підтримали свої правові позиції по справі.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

15.12.2014 р. Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку площею 2,0424 га по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "А-3", "Б-1", "В-1", "Д-1", "З-1", "Л-1", "Е-1", "И-1", "К-1". За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 341-Б, в якому вказано, що ТОВ "Гранд КТ" з 10.12.2013 р. та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 ЗК України.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач просить зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова, в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 2,0360 га, яка розташована по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові, а також просить стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 842692,24 грн.

Харківська міська рада позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач використовує земельну ділянку по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові без достатніх правових підстав, речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, він не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, в період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що призвело до фактичного безоплатного отримання ним послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок, одержання доходу в результаті використання вказаної земельної ділянки, розмір якого розрахований позивачем виходячи з розміру орендної плати за землю.

Вирішуючи спір у даній справі по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції посилаючись на наявність правового зв'язку між результатом - правомірною поведінкою відповідача з набуття права власності на нерухоме майно, та наслідком - набуттям відповідачем права на оформлення права користування земельною ділянкою (укладання договору оренди), дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути в натурі безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею площею 2,0424 га по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові та стягнення доходів, отриманих від безпідставно набутого майна за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. в розмірі 842692,24 грн.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині відмови в стягненні збитків, позивач в обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що набуття відповідачем права власності на нежитлові будівель літ. "А-3", "Б-1", "В-1", "Д-1", "З-1", "Л-1", "Е-1", "И-1", "К-1" по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові, не є свідченням правомірного використання останнім земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене нерухоме майно, у зв'язку з чим є правомірним застосування до даних спірних правовідносин положень статті 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. У зв'язку з чим позивач вважає правомірним розрахунок суми доходів, отриманих від безпідставно набутого майна за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. в розмірі 842692,24 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з рішення Господарського суду Харківської області від 08.04.15 у справі № 922/916/15 в повному обсязі виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви зазначена позивачем сума яка підлягає стягненню, нарахована як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212, 1213, 1214 ЦК України. Втім колегія суддів наголошує на хибності даного твердження враховуючи наступне.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Тобто, визначальною підставою для застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі праві власності нежитлові будівлі: літ. "А-3" площею 1285,3 кв.м., літ. "Б-1" площею 2551,1 кв.м., літ. "В-1" площею 598,8 кв.м., літ. "Д-1" площею 11,7 кв.м., літ. "З-1" площею 5,9 кв.м. по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №278105, індексний №14299286 від 10.12.2013 р.; літ. "Л-1" загальною площею 829,6 кв.м. по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №278106, індексний №14319502 від 10.12.2013 р.; літ. "Е-1" загальною площею 42,4 кв.м., літ. "И-1" загальною площею 829,5 кв.м., "К-1" загальною площею 275,0 кв.м. по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №278107, індексний №14315772 від 10.12.2013 р. (Том 1 а.с.53-58).

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За таких обставин, слід зауважити, що враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача. Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обов'язковою підставою застосування положень статтей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). Так особа набуває майно в іншій спосіб ніж визначено положенням статті 11 Цивільного Кодексу України

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В той же час, підставою набуття відповідачем спірної земельної ділянки було внесення Товариством з обмеженою відповідальністю "УМР Холдінг" нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі: літ. "А-3" площею 1285,3 кв.м., літ. "Б-1" площею 2551,1 кв.м., літ. "В-1" площею 598,8 кв.м., літ. "Д-1" площею 11,7 кв.м., літ. "З-1" площею 5,9 кв.м.; літ. "Л-1" загальною площею 829,6 кв.м. літ. "Е-1" загальною площею 42,4 кв.м., літ. "И-1" загальною площею 829,5 кв.м., "К-1" загальною площею 275,0 кв.м. по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові до статутного капіталу відповідача у 2013 році, що підтверджується копією статуту ТОВ "Гранд КТ" (Том 1 а.с.108).

Положенням абзацу 2 пункту 2.10. Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, набуття відповідачем спірної земельної ділянки відбулось в межах підстав передбачених відповідним правочином (внесення нерухомого майну в якості внеску до статутного капіталу відповідача у 2013 році).

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Таким чином, набуття відповідачем у власність нежитлових будівель по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові, є саме тим правовим фактом, який породжує у відповідача в майбутньому цивільний обов'язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою.

За таких обставин, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по вул. Клочківській, 341-Б у м. Харкові.

Зазначене підкреслює безпідставність позовних вимог стосовно стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 842692,24 грн., в порядку статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України, та доводів апеляційної скарги щодо правомірності розрахунку такого стягнення.

На неможливості стягнення збитків з особи, яка користується земельною ділянкою без належного оформлення права користування останньою, в порядку статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України наголошено в постановах Вищого господарського суду від 14 травня 2015 року у справі № 922/1087/14, від 20 травня 2015 року у справі № 922/4911/14, від 27 травня 2015 року у справі № 922/4930/14 .

Між тим, колегія суддів звертає увагу, згідно з п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 N 284.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділнки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Приписом частини 1 статті 157 Земельного кодексу України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Пунктом д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Верховним Судом України в п. 14 постанови Пленуму "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року № 7 вказано, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, згідно п. 1 якого власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

В той же час, відповідно до п. 3.8. Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно абз. 3 п.п. 3.4. п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011 року, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Так, предметом доказування у даній справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Доведення наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками також покладається на позивача. Однак позивачем не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суд не вбачає наявності в діях відповідача такого елементу господарського правопорушення, як причинно-наслідковий зв'язок між дією та наслідком.

Разом з тим, колегією суддів приймається до уваги, що з наданого відповідачем Листа від 11.06.2015 року №9821/10/20-30-15-03-26 станом на 10.06.2015 рік за ТОВ "Гранд КТ" відсутній податковий борг по земельному податку

Одночасно колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позовних вимог в частині повернення майна, враховуючи неможливість застосування до даних правовідносин положень статей 1212 1213, 1214 ЦКУ та враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі.

Слід зазначити, що у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишення рішення господарського суду Харківської області від 08.04.15 у справі № 922/916/15 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.04.15 у справі № 922/916/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України

Повний текст постанови складено 26.06.2015 р.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Терещенко О.І.