РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа №910/8576/15-г

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Українське туристично-інформаційне агентство»
доДержавного підприємства «Національний центр ділового та культурного співробітництва «Український дім»
про визнання недійсним договору та стягнення коштів
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача -Ганін С.А. дов. №24/03-15 від 24.03.2015р.
від відповідача -Кічак Ю.В. дов. №1/344 від 09.07.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське туристично-інформаційне агентство» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Національний центр ділового та культурного співробітництва «Український дім» про визнання недійсним Договору про надання послуг №53 від 25.04.2013 та стягнення коштів у розмірі 20 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між сторонами Договір про надання послуг №53 від 25.04.2013 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, укладений під впливом помилки та спрямований на безпосереднє регулювання орендних відносин, у зв'язку з чим позивач вказує на існування підстав для визнання договору недійсним та повернення безпідставно перерахованих 20 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 порушено провадження у справі №910/8576/15-г та призначено розгляд вказаної справи на 18.05.2015.

07.05.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив №1/236 від 07.05.2015 з додатками, відповідно до якого просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 18.05.2015 оголошувалась перерва до 27.05.2015 у відповідності до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

26.05.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 розгляд справи №910/8576/15-г відкладався на 08.06.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у судове засідання 08.06.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовні заяві.

Представник відповідача у судове засідання 08.06.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/8576/15-г.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.05.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське туристично-інформаційне агентство» (далі - Замовник, Позивач) та Державним підприємством «Національний центр ділового та культурного співробітництва «Український дім» (далі - Виконавець, Відповідач) укладено Договір про надання послуг №53 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець зобов'язується надати послуги по забезпеченню проведення Міжнародної виставки «International Business Travel Show» (далі - Захід).

Пунктом 2.1.1. Договору передбачено, що Виконавець зобов'язується надати послуги із забезпечення проведення Заходу в приміщенні Центральної зали (650 кв. м.) (30.09.2013 - 02.10.2013), Третьої виставкової зали (1 100 кв. м.) (30.09.2013 - 02.10.2013), Великої виставкової зали (300 кв. м.) (01.10.2013 - 02.10.2013), Малої виставкової зали (150 кв. м.) (01.10.2013 - -2.10.2013), Кобзарської світлиці (180 кв. м.) (01.10.2013 - -2.10.2013), Арт-галереї (116,67 кв. м.) (01.10.2013 - 02.10.2013) Експозиційного майданчика (30.09.2013 - 02.10.2013) Виконавця.

У відповідності до п.п. 2.1.2.-2.1.4. Виконавець також зобов'язався згідно з письмовою заявкою Замовника про технічні умови виконати необхідні електротехнічні роботи та підключення до електромережі за умови надання потрібної інформації та документації; забезпечити загальне освітлення під час проведення Заходу, а також наявність чергового персоналу (адміністратора, електрика, монтажника, провідного спеціаліста, прибиральника); надати Замовнику, при можливості, згідно з його заявкою за додаткову плату (у відповідності до тарифів Виконавця): додаткові обладнання та меблі, послуги в організації додаткових монтажних, демонтажних робіт. Додаткові послуги оформлюються додатковою угодою, на підставі якої здійснюється остаточний розрахунок.

Приписами п. 4.1. Договору передбачено, що вартість послуг, наданих Виконавцем Замовнику становить 286 200,00 грн. (в т. ч. ПДВ 20% - 47 700,00 грн.).

Згідно з п. 4.2. Договору оплата послуг за останнім здійснюється на підставі рахунку-фактури, що є невід'ємною частиною Договору, виставленого Виконавцем не пізніше 01.10.2013 у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.

Пунктом 5.13. Договору передбачено, що у разі односторонньої відмови Замовника від цього Договору, та/або якщо Захід не відбудеться з вини Замовника, Замовник перераховує Виконавцю на його розрахунковий рахунок 100% суми, вказаної у п. 4.1. Договору.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки чітко не визначено його предмет, при цьому оскаржуваний договір укладений під впливом помилки та спрямований на безпосереднє регулювання саме орендних відносин, у зв'язку з чим позивач вказує на існування підстав для визнання Договору недійсним та повернення безпідставно перерахованих 20 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України надається визначення зобов'язанню, під яким розуміється правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 901 ЦК України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, договір про надання послуг є двостороннім і таким, що вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами, що відповідає ч. 1 ст. 638 ЦК України.

З аналізу змісту ч. 2 ст. 638 ЦК України вбачається, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з приписами ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Судом встановлено, що укладений сторонами правочин розкриває його предмет (проведення Заходу), містить ціну і порядок проведення розрахунків, визначає права і обов'язки сторін, строк дії тощо.

Як вказувалося раніше, приписами п. 2.1. Договору передбачено доволі різноманітний перелік послуг, які зобов'язаний надати Виконавець, для проведення Заходу, який і є предметом Договору, відповідно до п. 1.1. Договору.

При цьому, відсутність деталізованої інформації про зміст послуги (Заходу), щодо якої укладено сторонами договір, її опису, критерії та ін., на думку суду не є порушенням правила про визначення істотних умов, оскільки законодавцем не передбачено такої необхідності для договорів даного виду.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач жодним чином не застосовує принцип свободи договору та не вказує на обставини добровільного і свідомого вступу у правовідносини з Відповідачем, не веде мову про наявність протоколу розбіжностей, будь-яке переддоговірне листування з Відповідачем щодо уточнення умов Договору та деталізації поняття «послуг».

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, Договір про надання послуг №53 від 25.04.2013 є укладеним у повній відповідності до ч. 1. ст. 203 ЦК України.

З приводу твердження Позивача, що Договір укладений під впливом помилки та за своєю правовою природою є договором оренди, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 за №11, за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

За змістом листа Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 24.11.2008 воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Відповідно до позиції Верховного Суду України такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Під помилкою щодо природи правочину мають на увазі юридичну характеристику того чи іншого правочину, «causa» (мета) якого спрямована на виникнення того чи іншого цивільного правовідношення. Так, наприклад, договір дарування відрізняється від купівлі-продажу за «causa» оплатності.

При цьому, Позивач посилається на Лист від 30.09.2013, відповідно до якого просив Відповідача «Рассмотреть возможность поэтапной оплаты за аренду помещений согласно договора №53 от 25 апреля 2013 года», відповідно до якого вважав укладений Договір саме договором оренди.

Разом з тим, в порушення вимог ст. 33 ГПК України Позивачем не доведено, що при укладенні спірного Договору була відсутня єдність волі і волевиявлення сторін щодо намірів створення цивільних прав та обов'язків у правовідносинах щодо надання послуг, і договір укладено з невірним (спотвореним) сприйняттям природи правочину, невірним сприйняттям прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, маючи намір надати послуги іншого характеру, внаслідок чого Позивач неправильно сприйняв предмет Договору, предмет або інші істотні умови Договору, які вплинули на його волевиявлення і при відсутності яких по обставинах справи можна було б вважати, що Договір не був би укладений, зокрема, що відповідач заперечував наявність обставин, які б могли перешкоджати вчиненню правочину.

У відповідності до вимог законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, у зв'язку з чим твердження Позивача про помилку правовій природі правочину є безпідставними, оскільки останній мав право до моменту укладення зазначеного правочину його перевірити, зазначити про невідповідність умови договору його внутрішній волі та не погодитися укладенням зазначеного правочину.

Разом з тим, з п. 1.1 Договору чітко і недвозначно передбачено, що предметом останнього є послуги по забезпеченню проведення Міжнародної виставки «International Business Travel Show» (Захід), а не оренда приміщення Відповідача.

Таким чином, твердження Позивача про намір укласти договір оренди приміщення не приймаються судом з огляду на те, що і предмет Договору і обов'язки Відповідача за останнім передбачають саме надання послуг та інших дій, безпосередньо спрямованих на забезпечення проведення Заходу.

Крім того, Позивач вказує як на підставу для визнання оспорюваного Договору недійсним укладення його з метою приховування іншого правочину - оренди, у зв'язку з чим Договір про надання послуг №53 від 25.04.2013 є удаваним.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України того, що воля сторін в правочині - Договору про надання послуг, який Позивач вважає удаваним, була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин (зокрема договору оренди), ніж ті, які передбачені правочином, як не було і доведеного того, що оспорюваний Договір укладений з такою метою і не доведено, що саме вказаний Договір приховує укладений правочин з передання майна в оренду.

Натомість, судом встановлено, що спірний Договір не має ознак удаваного правочину, зокрема щодо розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом вказаного Договору, і станом на момент вирішення спору суду не надано доказів навмисних дій його учасників, спрямованих на приховування правочину, який сторони насправді мали намір вчинити.

Зважаючи на те, що рішення суду не може ґрунтуватись на твердженнях Позивача, які не підтверджені доказами, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо визнання Договору недійсним на підставі ст. 235 ЦК України.

Стосовно вимоги Позивача щодо стягнення 20 000,00 грн., сплачених як фінансові санкції, суд відзначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

За приписами статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави - безпідставно набуте майно, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Отже, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-122цс14.

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2013 Відповідачем було отримано лист Позивача від 30.09.2013, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське туристично-інформаційне агентство», посилаючись на фінансові труднощі і неможливість проведення Міжнародної виставки «International Business Travel Show», просить розглянути можливість поетапної оплати за оренду приміщення відповідно до договору №53 від 25.04.2013, шляхом сплати 20 000,00 грн. до 31.10.2013, 133 200,00 грн. до 30.10.2013 та 133 000,00 грн. до 15.12.2013, а також гарантує повну та своєчасну оплату за вказаним графіком.

18.11.2013 Позивач сплатив у касу Позивача 10 000,00 грн., 31.10.2013 - 9 000,00 грн. та 1 000,00 грн. 19.11.2013 з призначенням платежу «фінансові санкції».

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується чинність Договору, на підставі якого було здійснені платежі, у зв'язку з чим суд критично ставиться до заперечень Позивача стосовно відсутності підстав для здійснення платежів. При цьому, приймаючи від Позивача в касі грошові кошти в якості оплати за Договором, Відповідач у призначені платежу вказав «фінансові санкції», тоді, як отримані кошти такими не були. Проте, такі дії видаються лише невірним визначенням призначення платежу, що не є обставиною, яка б слугувала підставою для повернення грошових коштів у відповідності до приписів ст.ст. 1212-1215 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги стосовно стягнення безпідставно перерахованих коштів у сумі 20 000,00 грн. є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню судом.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, у якому відмовлено у задоволенні позовних вимог, покладаються на Позивача.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 19.06.2015.

Суддя А.В.Яковенко