ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015 р. Справа№ 914/1034/15

Господарський суд Львівської області у складі колегії судді Сухович Ю.О., при секретарі судових засідань Мак Л.Б., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою: ОСОБА_2, м.Стрий, Львівська область

до відповідача-1:Товариства з додатковою відповідальністю "Меблевий комбінат "Стрий", м.Стрий Львівська область

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк", м.Київ

про визнання п. 10.8 договору №42 від 04.06.2009р. недійсним.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився.

від відповідача-1: не з'явився.

від відповідача-2: не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до відповідача-1 Товариства з додатковою відповідальністю "Меблевий комбінат "Стрий", до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" про визнання недійсним п.10.8 договору про відкриття траншевої кредитної лінії №42 від 04.06.2009року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Меблевий комбінат "Стрий" та Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк".

Ухвалою суду від 02.04.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 27.04.2015р.

Ухвалою суду від 27.04.2015р. розгляд справи відкладено на 28.05.2015р., з підстав наведених в даній ухвалі.

Ухвалою суду від 28.05.2015р. розгляд справи відкладено на 15.06.2015р., з підстав наведених в даній ухвалі. Цією ж ухвалою було продовжено строк розгляду спору.

Позивач особисто у судове засідання не зґявився та явку уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки не повідомив. Однак, подав додаткові пояснення (вх.№24483/15 від 15.06.2015р.), у якому заперечує проти поданого представником відповідача-2 клопотання про припинення провадження у справи з посиланням на те, що він є та був акціонером ВАТ "Меблевий комбінат "Стрий" та є учасником (засновником) ТзДВ "Меблевий комбінат "Стрий" з моменту його державної реєстрації, що підтверджується п.1.1,4.1.,4.2.,5.1. Статуту ТзДВ "Меблевий комбінат "Стрий". Окрім того, зазначив, що сам факт укладення договору про відкриття траншевої кредитної лінії №42 від 04.06.2009 року разом із оспорюваним його пунктом про третейське застереження унеможливлює його корпоративне право на отримання тих самих дивідендів, оскільки вже на сьогоднішній день саме за рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків відкрито виконавче провадження по стягненню кредитної заборгованості з товариства, тим самим, фактично, доводить підприємство до банкрутства.

Відповідач -1 явку уповноваженого представника у судове засідання повторно не забезпечив, вимоги ухвал суду від 02.04.2015р., 27.04.2015р., 28.05.2015р. не виконав, витребуваних доказів не подав. Про порушення провадження у справі був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №82 2 від 02.04.2015р. - вручено 07.04.2015р. Про відкладення розгляду справи на 28.05.2015р. був належним чином повідомлений про що свідчить повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №82 5 від 30.04.2015р. - вручено 05.05.2015р.. Про відкладення розгляду справи на 15.06.2015р. був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №82 0 від 10.06.2015р. - вручено 12.06.2015р.

Станом на день розгляду спору (15.06.2015р.) від відповідача-1 на адресу суду відзив, заяви, клопотання, в тому числі про відкладення розгляду справи не надходили.

Відповідач-2 явку уповноваженого представника у судове засідання повторно не забезпечив. Про відкладення розгляду справи на 15.06.2015р. був належним чином повідомлений, що підтверджується списком №649 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів господарського суду Львівської області за 10.06.2015р.. Однак, станом на 28.05.2015р. від відповідача-2 на адресу суду поступило клопотання про припинення провадження у справі (вх.№22077/15), у якому відповідач-2 обгрунтовує відсутність предмету спору, оскільки позивач набув корпоративні права 15.07.2011р., а договір відкриття траншевої кредитної лінії №42 був укладений 04.06.2009р. При цьому доказів того, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 був акціонером товариства позивачем не подано. У зв'язку із тим, що спір ані за суб'єктним складом,ані за предметним критерієм не ґрунтується на порушенні корпоративних прав позивача, відповідач-2 просить суд за відсутності предмету спору, припинити провадження у справі.

При цьому станом на 15.06.2015р. від відповідача на адресу суду додаткові докази, клопотання, в тому числі про відкладення розгляду спору не надходили.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява надійшла до суду 31.03.2015р., розгляд справи неодноразово відкладався, відтак у відповідачів було достатньо часу для реалізації передбачених статтею 22 ГПК України процесуальних прав, в тому числі й щодо подання відзиву у справі з викладом своєї позиції по предмету спору.

Крім того, слід зазначити, що при вирішення спорів господарський суд обмежений процесуальним строком встановленим статтею 69 ГПК України, який вже був продовжений ухвалою суду від 28.05.2015р. за клопотанням позивача на 15 днів, отже підстави для відкладення розгляду спору відсутні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України при відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив:

04.06.2009р. між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний банк» та Відкритим акціонерним товариством «Меблевий комбінат «Стрий» (правонаступником якого є ТзДВ «Меблевий комбінат «Стрий») було укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії №42.

За умовами договору банк зобов'язується відкрити позичальнику відкличну кредитну лінію в межах суми 1 000 000,00 грн.(один мільйон гривень 00 коп.) терміном до 04 червня 2010р. на поповнення обігових коштів. Пунктом 1.4 договору визначено, що підставою для надання кредитів за цим договором є додаткові договори, що укладаються тільки за взаємною згодою сторін після надання банку письмової заявки позичальника, в якій вказується сума кредиту, конкретна ціль кредитування.

У пункті 10.8 договору передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом зазначеного третейського суду та Законом України «Про третейські суди». Третейський розгляд справ, учасниками якого є сторони цього договору, здійснюється в складі одного третейського судді постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, який призначається в порядку, встановленому регламентом цього третейського суду. Сторони домовилися не застосовувати заходи досудового врегулювання господарського спору.

Договір про відкриття траншевої кредитної лінії №42 від 04.06.2009р. підписаний обома сторонами та скріплений печатками сторін.

Як зазначає позивач, ОСОБА_2, (учасник ТзДВ «Меблевий комбінат «Стрий») п.10.8 договору у наведеній редакції є незаконним та порушує його права як учасника товариства, оскільки обмежує його право на судовий захист.

Посилаючись на ст.12 Закону України «Про третейські суди» позивач зазначає, що в кредитному договорі з третейським застереженням не було закріплено письмово Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. В тексті даного договору не міститься посилання на те, що заявнику відомий зміст зазначеного регламенту та не міститься вказівка на те, що зазначений регламент є невід»ємною частиною кредитного договору. Відтак, на думку позивача, підписання відповідачами вказаного договору порушує принцип добровільності третейської угоди.

Разом з тим позивач звертає увагу суду на те, що третейське застереження було підписано з грубим порушенням діючого законодавства України та підлягає скасуванню.

На думку позивача, наявність третейського застереження у договорі є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

З огляду на вказане позивач звернувся до суду за захистом свого права та просить визнати недійсним п.10.8 договору про відкриття траншевої кредитної лінії №42 від 04.06.2009року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Меблевий комбінат "Стрий" та Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк".

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Як вбачається із статуту Товариства з додатковою відповідальність "Меблевий комбінат "Стрий", затвердженого установчими зборами ТзДВ "Меблевий комбінат "Стрий" (протокол №1 від 15.07.2011р.), ОСОБА_2 є учасником Товариства з додатковою відповідальність "Меблевий комбінат "Стрий", яке створене за рішенням засновників у відповідності до рішення загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Меблевий комбінат "Стрий" від 21.04.2011р. шляхом зміни організаційно-правової форми суб'єкта підприємницької діяльності - перетворення Відкритого акціонерного товариства у Товариство з додатковою відповідальністю. Як вбачається з протоколу №9 засідання Правління і Спостережної ради ВАТ "Меблевий комбінат "Стрий" від 11.04.2006р., ОСОБА_2 був акціонером ВАТ "Меблевий комбінат "Стрий".

Відповідно до п.1.2 Статуту товариство є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Меблевий комбінат «Стрий». Усе майно, права та обов'язки Відкритого акціонерного товариства "Меблевий комбінат "Стрий" передано за передавальним актом до Товариства з додатковою відповідальністю "Меблевий комбінат "Стрий".

За вимогами ст.167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

При цьому, до корпоративних спорів належать також спори за позовами учасників (акціонерів) господарських товариств про визнання недійсними правочинів, укладених товариством, якщо позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів. Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного суду України, що викладені у постанові від 21.01.2015 року по перегляду постанови Вищого господарського суду України від 29 вересня 2014 року в справі № 911/2089/14.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, у випадку обгрунтування особою порушення угодою її прав або охоронюваного законом інтересу, така особа вправі звернутися до суду із вимогою про визнання угоди недійсною, навіть якщо вона не є її стороною.

Згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

В даному випадку, позов заявлено учасником (акціонером), фізичною особою про визнання недійсним п.10.8 кредитного договору на підставі ч.1 ст.203, ст.228 ЦК України, який обґрунтовано порушенням його корпоративного права, зокрема, права на отримання прибутку від діяльності товариства, а тому суд приходить до висновку про підвідомчість вказаного спору господарському суду.

Вищевказане спростовує подане представником відповідача-2 клопотання про припинення провадження у справі, яке є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ст.204 ГПК України, правомірність правочину презюмується.

Вимоги позивача ґрунтуються на тому, що п.10.8 договору про відкриття траншевої кредитної лінії суперечить чинному законодавству, оскільки як Конституція України, так і Закон України «Про судоустрій і статус суддів» гарантують право на судовий захист, а наведене третейське застереження, фактично, позбавляє його такого права.

Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Водночас, статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Пунктом 3 ухвали Конституційного суду України від 14.10.97 р. № 44-з встановлено, що правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ. Натомість, третейський розгляд спорів - це вид недержавної юридичної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Так, статтею 12 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Згідно ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Таким чином, третейська угода/третейське застереження про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Наявність третейського застереження у договорі не позбавляє права сторін звертатися до суду відповідної юрисдикції за вирішенням спору.

Отже, звернення за вирішенням спору до третейського суду є правом особи, яка самостійно на свій розсуд вибирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів. Наявність третейської угоди не свідчить про обов'язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення з позовом до господарського суду та не забороняє суду розглядати і вирішувати по суті такий спір.

Сторони договору про відкриття траншевої кредитної лінії №42 від 04.06.2009р. за своїм вільним волевиявленням обумовили у п.10.8 договору, що усі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконання цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, підлягають розгляду постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом зазначеного третейського суду та Законом України «Про третейські суди».

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627,628,629 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивачем не було долучено жодних доказів, які підтверджували, що п.10.8 кредитного договору дійсно суперечить законодавству та порушує його права як учасника товариства, в тому числі право на судовий захист.

Окрім того, позивач стверджує, що у кредитному договорі з третейським застереженням не було закріплено письмово Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. В тексті даного договору не міститься посилання на те, що заявнику відомий зміст зазначеного регламенту та не містяться вказівки на те, що зазначений регламент є невідґємною частиною кредитного договору. Тому підписання відповідачем вказаного договору порушує принцип добровільності третейської угоди.

Дійсно відповідно до ч.2 ст.12 Закону України „Про третейські суди" якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Проте, жодні законодавчі приписи не передбачають необхідності обов'язкового включення регламенту третейського суду до третейської угоди.

На думку позивача, невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у договору вимогам цивільного законодавства є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст.228 ЦПК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

В свою чергу, згідно із ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.п. 4, 5 постанови Пленум Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, у випадку обгрунтування особою порушення угодою її прав або охоронюваного законом інтересу, така особа вправі звернутися до суду із вимогою про визнання угоди недійсною, навіть якщо вона не є її стороною.

Слід зазначити, що ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, суд зазначає, що за взаємною домовленістю, у встановленому законом порядку та у визначених законом межах відповідачі досягли угоди, яка відповідає їх внутрішній волі та намірам і не може вважатись порушенням права позивача на судовий захист своїх інтересів.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На думку суду, позивачем не надано доказів, що підтверджують порушення його прав як учасника товариства та наявність законних підстав для визнання п.10.8 договору №42 від 04.06.2009р. недійсним, відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно п.51 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 55,124,147 Конституції України, ст.ст. 5,12 Закону України «Про третейські суди», ст.ст.11,16, 203, 215, 228, 627-629 ЦК України, ст.167,174 ГК України ст.ст. 43, 12, 33, 34, 49, 75, 82-85, 87 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

складено 22.06.2015р.

Суддя Сухович Ю.О.