РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа № 910/8407/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «ХДІ Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк»

про стягнення 1 747 196, 23 грн. та 6 634, 03 доларів США

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Лев Р.В. за довіреністю б/н від 21.11.2014 р.;

від відповідача: Пеліхос Є.М. за довіреністю № 73/2015 від 12.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «ХДІ Страхування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» (далі - відповідач) про стягнення 1 747 196, 23 грн. та 6 634, 03 доларів США, з яких 1 279 890, 05 грн. інфляційних втрат, 210 052, 96 грн. 3 % річних, 57 253, 22 грн. 2 % річних, 4 089, 40 дол. США 3 % річних, 2 544, 63 грн. дол. США 1 % річних. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідно до укладених між сторонами Договорів банківського рахунку йому було відкрито поточні рахунки, на яких здійснювались операції в національній та іноземній валюті. З огляду на невиконання банком платіжних доручень позивача щодо переказу грошових коштів згідно з заявою про закриття банківського рахунку, 28.12.2013 р. господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі № 5011-12/9756-2012 про стягнення 5 047 472, 18 грн. і 100 456, 37 дол. США. При цьому, постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. було додатково стягнуто з відповідача 502 018, 40 грн. пені, 191 341, 55 грн. відсотків річних, 10 020, 01 дол. США пені, 3 811, 31 дол. США відсотків річних. 03.02.2014 р. було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з відповідача 701 399, 09 грн. та 13 831, 32 дол. США, а 21.01.2014 р. було відкрито виконавче провадження щодо стягнення 5 914 799, 94 грн. В подальшому з огляду на розстрочку виконання рішення суду у справі № 5011-12/9756-2012 державною виконавчою службою було стягнуто з відповідача 17.01.2015 р. - 2 642 082, 11 грн., 17.01.2015 р. - 1 453 312, 82 грн., 08.01.2015 р. - 85 473, 30 дол. США, 02.02.2015 р. - 28 472, 36 дол. США, 18.02.2015 р. - 1 717 856, 35 грн. Оскільки таким чином відповідач прострочив виконання відповідних зобов'язань, позивач вирішив нарахувати додатково йому інфляційні втрати, 3 % річних та відсотки за користування коштами й звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/8407/15-г, розгляд справи призначено на 21.04.2015 р.

21.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р., у зв'язку з неявкою представника відповідача, розгляд справи було відкладено на 19.05.2015 р.

18.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він звертає увагу, що під час розгляду справи № 5011-12/9756-2012 позивач в суді апеляційної інстанції відмовився від позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, з огляду на що, на думку відповідача, позивач втратив право заявляти такі вимоги повторно. Також, відповідач звертає увагу на те, що одночасне заявлення вимог про стягнення відсотків річних за статтею 625 ЦК України та ст. 536 ЦК України є неприпустимим. Крім того, відповідач зазначає, що рішення суду у справі № 5011-12/9756-2012 було ним виконано у відповідності до графіку розстрочки, а тому підстав для стягнення з нього заявлених у даній справі нарахувань немає.

19.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про вихід за межі позовних вимог та додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. судом було оголошено перерву до 03.06.2015 р.

20.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та письмові пояснення, в яких він звертає увагу на те, що спірні договори припинили свою дію 22.05.2012 р., а тому після вказаної дати позивач не має права нараховувати відсотки за користування коштами.

26.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі та заперечення на відзив відповідача, відповідно до якого він вказує на те, що вимога про стягнення інфляційних втрат, від якої він відмовився під час розгляду справи № 5011-12/9756-2012, стосувалась періоду з червня 2012 року по липень 2013 року, а в даній справі періодом нарахування є період з серпня 2013 року по грудень 2014 року включно. Також, позивач стверджує, що за ним зберігається право на нарахування відсотків за користування коштами й після припинення спірних договорів. Крім того, позивач відзначає, що саме лише прийняття судом рішення про стягнення коштів не звільняє боржника від відповідальності за невиконання відповідних обов'язків, а тому і після розстрочення виконання рішення у позивача було право нараховувати відсотки та інфляційні втрати.

У судовому засіданні 03.06.2015 р. від представників сторін надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та в судовому засіданні оголошено перерву до 17.06.2015 р.

17.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що позивач у справі № 5011-12/9756-2012 відмовився від інфляційних втрат в судовому засіданні 24.12.2013 р., а тому він не має права нараховувати інфляційні втрати з серпня 2013 року.

У судовому засіданні 17.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2011 р. між Банком та Товариством (клієнт) було укладено Договір банківського рахунку юридичної особи № РКО-Ю/11/0822 (надалі - «Договір 1»), відповідно до умов п. 1.1 якого банк зобов'язався відкрити клієнту поточний рахунок № 0822, на якому здійснюються операції як в національній, так і в іноземній валюті (або в валюті гривна), та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідно до умов цього договору, правил, встановлених в банку та вимог чинного законодавства.

Згідно з п. 1.3 Договору 1 в редакції Додаткової угоди №1 від 02.12.2011 р. банк нараховує клієнту проценти за фактичний залишок коштів, що знаходяться на рахунку на кінець кожного календарного дня, у розмірі: для UAH 2% річних.

Крім того, 15.12.2011 р. між Банком та Товариством (клієнт) було укладено Договір банківського рахунку юридичної особи № РКО-Ю/11/0822 (надалі - «Договір 2»), відповідно до умов п. 1.1 якого банк зобов'язався відкрити клієнту поточний рахунок № 0822, на якому здійснюються операції в національній валюті (долар США та Євро), та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідно до умов цього договору, правил, встановлених в банку та вимог чинного законодавства.

Пунктом 1.3 Договору 2 в редакції Додаткової угоди №1 від 15.12.2011 р. встановлено, що банк нараховує клієнту проценти за фактичний залишок коштів, що знаходяться на рахунку на кінець кожного календарного дня, у розмірі: для USD 1% річних.

Згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті №008 від 20.12.2011 р. позивачем було переведено 100 000,00 доларів США на рахунок № 0822, та згідно з платіжними дорученнями № 3738 від 02.12.2011 р., № 4 від 09.12.2011 р., № 3812 від 13.12.2011 р., № 4245 від 16.12.2011 р. та № 4313 від 21.12.2011 р. переведено 5 000 020,00 грн. на рахунок №0822.

23.03.2012 р. позивачем було направлене для виконання Банком платіжне доручення № 2 для перерахування грошових коштів у розмірі 5 020 184,03 грн. на рахунок № 3846, а 27.03.2012 р. - платіжне доручення в іноземній валюті №1 для перерахування грошових коштів у розмірі 100 200,00 доларів США на рахунок № 037.

Листом № 340 від 28.03.2012 р. відповідач повідомив про відмову у виконанні платежів з огляду на невірність заповнення картки та відсутність документів на підтвердження повноважень нової особи, якій надано право розпорядження рахунком і підписування розрахункових документів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.08.2012 р. у справі № 5011-48/10109-2012 за позовом до Публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК» до Публічного акціонерного товариства «ХДІ страхування» про спонукання до виконання зобов'язання, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2012 р. та Вищого господарського суду України від 28.01.2013 р., в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Вказаним рішенням було встановлено факт повідомлення позивачем відповідача у визначеному порядку про зміну особи, яка має право підпису на розрахункових документах, шляхом направлення належного пакету документів для внесення змін (в тому числі, докази на підтвердження повноважень т.в.о. Голови правління ПАТ «ХДІ страхування»).

Заявою № 621 від 22.05.2012 р. (направлена на адресу Банку 22.05.2012 р.) позивач повідомив відповідача про закриття рахунку № 0822, який було відкрито на виконання Договорів, а також просив Банк перерахувати залишок коштів на визначений рахунок в АТ «Укрексімбанк».

Відтак, з урахуванням приписів ст. ст. 651, 1075 Цивільного кодексу України з 22.05.2012 р. Договори є такими, що припинили свою дію.

Згідно з виписками з рахунку позивача № 0822 від 27.06.2012 р. на вказану дату на його рахунку знаходилися грошові кошти у розмірі 100 456,37 дол. США (з яких залишок коштів у розмірі 100 000,00 дол. США та проценти, нараховані на фактичний залишок коштів у розмірі 456,37 дол. США) та 5 047 472,19 грн. (з яких залишок коштів у розмірі 5 000 020,00 грн. та проценти, нараховані на фактичний залишок коштів у розмірі 47 452,19 грн.).

Вказані обставини встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012, яким було вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК» на користь Приватного акціонерного товариства «ХДІ страхування» грошові кошти у розмірі 5 047 472, 18 грн., 100 456, 37 дол. США та судовий збір у розмірі 64 380, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2014 р., було припинено провадження у справі в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства «ХДІ страхування» про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 30 233,62 грн., скасовано рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012 в частині відмови у прийнятті до розгляду позовних вимог Приватного акціонерного товариства «ХДІ страхування» про стягнення 502 018,40 грн. пені, 30 233,62 грн. інфляційних збитків, 191 341,55 грн. 3% річних, 10 020,01 доларів США пені та 3 811,31 доларів США 3% річних, вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК» на користь Публічного акціонерного товариства «ХДІ страхування» пеню в сумі 502 018, 40 грн., відсотки річні в сумі 191 341, 55 грн., пеню в сумі 10 020, 01 дол. США, відсотки річні в сумі 3 811, 31 дол. США та судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 8 039, 14 грн. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012 залишено без змін.

Обставини, встановлені у справі № 5011-12/9756-2012, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 2 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

На виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012 були видані накази від 10.01.2014 р.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2014 р. було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з відповідача 701 399, 09 грн. та 13 831, 32 дол. США, а 21.01.2014 р. було відкрито виконавче провадження щодо стягнення 5 914 799, 94 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.07.2014 р. було розстрочено виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012 наступним чином: до 10.08.2014р. на суму 1 000 000,00 грн., до 10.09.2014 р. на суму 1 000 000,00 грн., до 10.10.2014 р. на суму 1 000 000,00 грн. та до 10.11.2014 р. на суму 2 813 251,27 грн. і 114.287,69 дол. США.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.09.2014 р. у справі № 5011-12/9756-2012 було вирішено ухвалу господарського суду міста Києва від 10.07.2014 р. у справі № 5011-12/9756-2012 змінити та розстрочити виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012, визначивши строк сплати Публічним акціонерним товариством «АВАНТ-БАНК» заборгованості на користь Приватного акціонерного товариства «ХДІ страхування» наступним чином: до 22.10.2014 р. у сумі 1 453 312,82 грн. та 28 571,92 дол. США, до 22.11.2014 р. у сумі 1 453 312,82 грн. та 28 571,92 дол. США, до 22.12.2014 р. у сумі 1 453 312,82 грн. та 28.571,92 дол. США, до 22.01.2015 р. у сумі 1 453 312,82 грн. та 28 571,92 дол. США. В решті ухвалу господарського суду міста Києва від 10.07.2014 р. у справі № 5011-12/9756-2012 залишено без змін.

В подальшому з огляду на розстрочку виконання рішення суду у справі № 5011-12/9756-2012 державною виконавчою службою було стягнуто з відповідача 17.01.2015 р. - 2 642 082, 11 грн., 17.01.2015 р. - 1 453 312, 82 грн., 08.01.2015 р. - 85 473, 30 дол. США, 02.02.2015 р. - 28 472, 36 дол. США, 18.02.2015 р. - 1 717 856, 35 грн.

Оскільки таким чином відповідач прострочив виконання відповідних зобов'язань з повернення залишку коштів на рахунках позивача, позивач вирішив нарахувати додатково йому інфляційні втрати, 3 % річних та відсотки за користування коштами й звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами банківського рахунка.

Згідно із частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із ч. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Як зазначалось вище, заявою №621 від 22.05.2012 р. (направлена на адресу Банку 22.05.2012 р.) відповідач повідомив Банк про закриття рахунку №0822, який було відкрито на виконання Договорів, а також просив Банк перерахувати залишок коштів на визначений рахунок в АТ «Укрексімбанк».

З урахуванням приписів ст. ст. 651, 1075 Цивільного кодексу України з 22.05.2012 р. Договори є такими, що припинили свою дію.

Відповідно до ч. 3 ст. 1075 Цивільного кодексу України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Оскільки відповідач вказаних зобов'язань не виконав, позивач звернувся до суду з відповідним позовом і рішенням господарського суду міста Києва від 28.10.2013 р. у справі № 5011-12/9756-2012 було вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК» на користь Приватного акціонерного товариства «ХДІ страхування» грошові кошти у розмірі 5 047 472, 18 грн., 100 456, 37 дол. США та судовий збір у розмірі 64 380, 00 грн.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наголошено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Наведене стосується й випадків здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

Враховуючи зазначене, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати з серпня 2013 року по грудень 2014 року в сумі 1 279 890, 05 грн., 3 % річних за період з 03.09.2013 р. по 18.02.2015 р. в сумі 210 052, 96 грн. та 4 089, 40 дол. США.

Так, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що такі розрахунки є вірними, а отже вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на те, що під час розгляду справи № 5011-12/9756-2012 позивач відмовився від стягнення інфляційних втрат, з огляду на що відповідач вважає відсутнім у позивача права заявляти наразі такі вимоги.

Так, судом встановлено, що під час розгляду справи № 5011-12/9756-2012 позивач заявляв до стягнення з відповідача інфляційні втрати, нараховані за період з червня 2012 року по липень 2013 року, проте як у даній справі заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з серпня 2013 року по грудень 2014 року включно.

У свою чергу, що стосується вимог позивача про стягнення 57 253, 22 грн. 2 % річних, та 2 544, 63 грн. дол. США 1 % річних, нарахованих на підставі ст. ст. 536 та 1070 ЦК України та п. 1.3. Договорів, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. При цьому, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Як відзначив Вищий господарський суд України в постанові від 16.08.2011 р. у справі № 34/414, передбачені п. 1.3. Договору та встановлені ст. ст. 1061, 1070 ЦК України проценти поширюються лише на договірне розміщення коштів вкладника на рахунку в банку та не нараховуються після закінчення встановленого Договором строку такого розміщення.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 257 253, 22 грн. 2 % річних та 2 544, 63 дол. США 1 % річних з посиланням на ст. 1070 Цивільного кодексу України є неправомірними та такими, що не відповідають чинному законодавству, оскільки встановлено, що Договори банківського рахунку було припинено 22.05.2012 р. й подальше нарахування відсотків на підставі п. 1.3. таких Договорів безпідставне.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість позовних вимог, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням зазначеного.

При цьому, судом відмовлено у задоволені клопотання про вихід за межі позовних вимог, у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» (03110, місто Київ, вулиця Івана Клименка, будинок 23; ) на користь Публічного акціонерного товариства «ХДІ Страхування» (03150, місто Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 102; ) 1 279 890 (один мільйон двісті сімдесят дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 05 коп. інфляційних втрат, 210 052 (двісті десять тисяч п'ятдесят дві) грн. 96 коп. 3 % річних, 4 089 (чотири тисячі вісімдесят дев'ять) дол. США 40 центів 3 % річних та 32 069 (тридцять дві тисячі шістдесят дев'ять) грн. 30 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака