ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року Справа № 916/2973/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого,
Ємельянова А.С.,
Ковтонюк Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргиЗаступника військового прокурора Південного регіону України
напостанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2015
у справігосподарського суду Одеської області №916/2973/14
за позовомПершого заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
доприватного підприємства НВКТФ "Лідер-Люкс"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору стороні
позивачаВійськова академія, Кабінет Міністрів України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору стороні
відповідача Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
провизнання права державної власності та витребування майна

за участі представників сторін:

від прокуратури - Коркішко В.М.,

від позивача - Барда С.Ю.,

від відповідача - Різун Н.О.,

від Військової академії - не з'явилися,

від Кабінету Міністрів України - не з'явилися,

від Одеської міської ради - не з'явилися,

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - не з'явилися,

У С Т А Н О В И В:

28.07.2014 перший заступник прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до приватного підприємства НВКТФ "Лідер-Люкс" про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю №105 військового містечка №17, зареєстровану за адресами: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/8, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А, та витребування цього майна у відповідача.

Позов з посиланням на ст.ст.317, 321, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України мотивовано неправомірним набуттям відповідачем права власності на нерухоме військове майно.

24.12.2014 рішенням господарського суду Одеської області (суддя Літвінов С.В.), залишеним без змін 19.03.2015 постановою Одеського апеляційного господарського суду (судді Туренко В.Б., Поліщук Л.В., Таран С.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено з мотивів їх необґрунтованості.

У касаційній скарзі заступник військового прокурора Південного регіону України посилався на неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просив судові рішення скасувати, а справу скерувати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог скарги та скасування рішення і постанови з направленням справи для нового розгляду, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29.05.1951 №27 "Про встановлення права землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та післявоєнний періоди для потреб Одеського Військового Округу" підтверджено належність Одеському міському округу нежитлового приміщення на території військового містечка №17 - будівлі сховища за генеральним планом №105 та відновлено право користування відповідною земельною ділянкою. Вказана будівля перебувала на балансі та обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до 2013 року.

На підставі наказу Міністерства оборони України від 13.05.2013 №312 ряд будівель, в тому числі будівля №105 вилучено з балансу КЕВ м. Одеси та передано на баланс Військової академії, що підтверджується актом приймання-передачі від 20.08.2013.

Згідно з довідкою з адресного реєстру м. Одеси від 04.04.2013 №348771/1 вказаній будівлі присвоєно адресу: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А.

Відповідно до листа комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради від 18.03.2014 №1600-06/257/2 станом на 31.12.2012 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 56,1 кв.м. по Фонтанській дорозі, 8/8 в м. Одесі зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору дарування. Станом на 31.12.2012 за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А в комунальному підприємстві право власності на нежитлове нерухоме майно не зареєстровано. Нежитлові приміщення під №8/8 та №8/1-А по Фонтанській дорозі в м. Одесі є одним і тим же об'єктом нерухомості.

11.06.2013 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та приватним підприємством НВКТФ "Лідер-Люкс" укладено договір оренди нежитлового приміщення №596, за умовами якого зазначеному підприємству передано в оренду строком до 11.05.2016 нежитлову будівлю загальною площею 55,1 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А. під розміщення майстерні з ремонту взуття.

18.06.2013 рішенням Одеської міської ради №3509-VI вказану будівлю внесено до переліку об'єктів нерухомого майна, що підлягають приватизації, а 04.07.2013 рішенням Одеської міської ради №259 затверджено перелік об'єктів, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, зокрема, будівлі площею 55,1 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 8/1-А.

Суди установили, що свідоцтво про право власності на вказану нерухомість видано Одеській міській раді 21.08.2013.

05.09.2013 між Одеською міською радою та ПП НВКТФ "Лідер-Люкс" укладено договір купівлі-продажу індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді одноповерхової нежитлової будівлі площею 55,1 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 8/1-А, яка за актом приймання-передачі від 05.09.2013 передана ПП НВКТФ "Лідер-Люкс".

Таким чином, зазначене нерухоме майно вибуло із володіння держави в особі Міністерства оборони України пози його волею, що стало приводом для звернення першого заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з позовом до суду з вимогою про визнання права державної власності на спірне майно та витребування його із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З правового аналізу наведених норм убачається можливість звернення до суду за захистом права власності, яке є існуючим, набуто за встановлених законодавством підстав. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання права власності, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано до суду належних правовстановлюючих документів на спірне майно, доказів державної реєстрації права власності на це майно за державою України.

При розгляді справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції усупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не було перевірено взаємовиключні твердження сторін щодо первинного власника спірного приміщення, точного розташування цієї будівлі та її площу, на підставі яких документів міська рада, отримавши свідоцтво про право власності на спірну будівлю лише 21.08.2013, надавала вказане майно в оренду та відчужила його. Відтак, висновки судів без встановлення зазначених обставин є передчасними.

Відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині витребування майна, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що будучи відчуженим міською радою та переданим відповідачу, спірне майно вибуло з володіння Міністерства оборони України не з його волі, Кабінетом Міністрів України у передбаченому законом порядку не приймалось рішення про відчуження цього майна.

Крім того, судами не взято до уваги доводи прокурора про наявність рішення Малинівського районного суду міста Одеси від 19.03.2014 у справі №512/12120/13ц, яким спірне майно витребувано з чужого незаконного володіння.

Попередні судові інстанції не перевірили, які саме установлені вищевказаним рішенням факти мають преюдиціальне значення для вирішення цього спору виходячи із його предмету та підстав. Зазначеним судовим рішенням установлено, що нежитлове приміщення по вул. Фонтанська дорога, 8/8 у м. Одесі, знаходиться на картковому та балансовому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси Міністерства оборони України, та відповідним актом від 28.09.2007 передано в експлуатацію Військовій академії, позов задоволено та витребувано нежитлове приміщення по вул. Фонтанська дорога, 8/8 у м. Одесі.

Ці обставини залишено поза увагою судами попередніх інстанцій, виходячи з чого, судами передчасно зроблено висновки про недоведеність позивачем наявності правових підстав для звернення до суду з віндикаційним позовом та відмовлено у задоволенні цієї вимоги.

У відповідності до вимог статті 84 ГПК України судове рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Беручи до уваги викладене та вимоги ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України задоволити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2015 та рішення господарського суду Одеської області від 24.12.2014 скасувати, а справу №916/2973/14 направити для нового розгляду до суду першої інстанції.

Головуючий суддяВ.Я. Карабань
СуддяА.С. Ємельянов
СуддяЛ.В. Ковтонюк