РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2015Справа №910/26997/14

За первісним позовом: приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

до: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України

(вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

про стягнення 1 395 517,55 грн.

За зустрічним позовом: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

до: приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

про визнання права оренди нежилих приміщень

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Цюкало Ю.В.

Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача: Бородкін Д.І. - представник, дов. № 145-07 від 02.07.1 р.

від відповідача: Платова Ю.П. - представник, дов. № 01-01/11235 від 22.12.14 р.

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Інститут розвитку передових технологій" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про стягнення 1 395 517,55 грн., а саме: 467 679,42 грн. заборгованості, 21 276,73 грн. інфляційних втрат, 9 787,26 грн. 3 % річних, 70 501,81 грн. пені, 826 272,33 грн. неустойки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору оренди нежилого приміщення № 37 від 30.11.12 р. в частині сплати орендної плати, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 467 679,42 грн., за наявності якої позивачем нараховано 3% річних, втрати від інфляції, пеню, а також неустойку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2014 порушено провадження у справі № 910/26997/14 та призначено до розгляду на 14.01.2015р.

Ухвалами суду від 14.01.15 р., 03.02.15 р. та 18.02.15 р. розгляд справи відкладався на 03.02.15 р., 18.02.15 р. та 11.03.15 р. відповідно.

Ухвалою суду від 03.02.15 р. за клопотанням представника відповідача строк розгляду спору продовжувався на 15 днів.

02.02.15 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява № 26 від 20.01.14 р. Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (відповідач за первісним позовом) до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (позивач за первісним позовом) про визнання права оренди нежилих приміщень, що знаходяться в підвальному поверсі нежилого будинку - офісного центру, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81, літ. "А" загальною площею 265 кв.м згідно Договору оренди нежилого приміщення № 37 від 30.11.12 р. до 30.11.14 р..

Ухвалою суду від 03.02.15 р. зустрічний позов Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (відповідач за первісним позовом) до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (позивач за первісним позовом) про визнання права оренди нежилих приміщень прийнято для спільного розгляду з первісним позовом по справі № 910/26997/14.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2015, враховуючи категорію та складність, призначено колегіальний розгляд справи № 910/26997/14 у складі трьох суддів.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 11.03.2015р. для розгляду справи № 910/26997/14 визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Цюкало Ю.В., Стасюк С.В..

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2015 справу № 910/26997/14 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), суддя Цюкало Ю.В., Стасюк С.В. та призначено розгляд на 08.04.15р.

08.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою суду від 17.04.15 р. розгляд справи призначався на 29.04.15 р.

В судовому засіданні з 29.04.15 р. по 21.05.15 р. та з 21.05.15 р. та 03.06.15 р. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва.

В судові засідання 21.05.15 р. та 03.06.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 14.01.2015 представником позивача подано заяву б/н від 14.01.2015, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 467 679,42 грн. заборгованості, 91 293,72 грн. інфляційних втрат, 11 738,80 грн. 3 % річних, зменшити розмір позовних вимог в частині пені, стягнувши з відповідача пеню в сумі 2 895,77 грн., а також стягнути неустойку у заявленому в позові розмірі - 826 272,33 грн.

На підтвердження надіслання даної заяви з доданими документами відповідачу міститься фіскальний чек № 1521 від 14.01.2014 та опис вкладення у цінний лист, датований 14.01.2015. Дану заяву з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду відповідачем поданий відзив на позовну заяву б/н від 20.01.15 р., в якому ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не погоджується з позицією позивача (за первісним позовом), та вважає, що у позивача були відсутні правові підстави для відмови від договору згідно п.п. 1, 2 ст. 782 ЦК України, оскільки Договір оренди діяв до 30.11.2014 р. - до підписання Акту прийому-передачі (повернення) майна. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на той факт, що ним своєчасно та належним чином були сплачені усі рахунки на відшкодування фактичних витрат Орендодавця (експлуатаційних витрат та комунальних послуг), що не заперечується позивачем та підтверджується платіжними дорученнями, копії яких додані до відзиву. Отже, на думку відповідача, враховуючи приписи ч. 1 ст. 782 ЦК України, якою передбачено право відмови від договору у випадку лише несплати усієї суми орендної плати протягом трьох місяців підряд, у позивача були відсутні правові підстави для відмови від Договору оренди. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив разом з доданими до нього документами долучений судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду представником відповідача (за первісним позовом) подані додаткові письмові пояснення б/н від 17.02.15 р., в яких відповідач (за первісним позовом) вважає позовні вимоги безпідставними та наводить контррозрахунок відсотків річних, інфляційних нарахувань та неустойки. Письмові пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 18.02.15 р. через канцелярію суду представником відповідача (за зустрічним позовом) поданий відзив на зустрічну позовну заяву б/н від 16.02.15 р., в якому ПАТ «Інститут розвитку передових технологій» вважає доводи позивача за зустрічним позовом безпідставними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити, посилаючись на те, що витрати на утримання приміщень (тобто з наданих комунальних послуг) не входять до складу орендної плати та первісний відповідач не звертався до позивача за первісним позовом з пропозицією про зміну або розірвання договору після того, як йому стало відомо про завищення розміру орендної плати. Відзив разом з доданими до нього документами долучений судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 06.03.2015 через канцелярію суду позивач направив до суду письмові пояснення б/н від 05.03.2015 року та заяву про зміну позовних вимог б/н від 04.05.2015 року, у якій просив збільшити позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат на трьох відсотків річних, зменшити позовні вимоги в частині стягнення пені та стягнути з відповідача за первісним позовом 573936,73 грн. основного боргу з урахуванням інфляції, 13400,57 грн. процентів річних, 755,97 грн. пені та 826272,33 грн. неустойки. До заяви додані докази її надсилання на адресу первісного відповідача. Подані документи долучено судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до частини 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно пункту 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Відповідно до роз'яснень пункту 3.12 постанови № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст позовної заяви та поданих позивачем заяв, останні судом розцінено як заяви про зміну предмету позову, оскільки позивачем змінено (збільшено) період нарахування заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції, та заяви про зменшення розміру пені.

Отже, дослідивши зміст позовної заяви та поданих позивачем заяви (про зміну позовних вимог), враховуючи, що зміна предмету позову та його зменшення є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо нового предмета позову і його розміру та наведенні його доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказані заяви позивача про зміну позовних вимог (зміну предмету позову та зменшення предмету позову) до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Також 06.03.2015 року відповідачем (за первісним позовом) через канцелярію суду подані:

- клопотання про призначення судової експертизи б/н від 05.03.15р., в якому відповідач (за первісним позовом) просить суд призначити судову будівельно - технічну експертизу для визначення ринкової вартості орендованого приміщення станом на момент укладення договору № 37 від 30.11.13 р.;

- клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій б/н від 16.02.15р., в якому відповідач за первісним позовом просить суд відмовити позивачу (за первісним позовом) у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів річних, інфляційних втрат та неустойки, а також зменшити на підставі ст. 83 ГПК України розмір штрафних санкцій до 1%;

- лист про надання інформації б/н від 17.02.15р. та клопотання про залучення документів до матеріалів справи б/н від 17.02.15р..

Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.

Окрім того, 11.03.2015 року відповідачем подано через канцелярію суду пояснення у справі б/н від 10.03.15р., а також клопотання про призначення колегіального розгляду справи б/н від 10.03.15р. Подані відповідачем документи залучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 06.04.2015 через канцелярію суду представником позивача (за первісним позовом) подано пояснення б/н від 06.04.2015 р., в яких ПАТ «Інститут розвитку передових технологій» заперечує проти задоволення клопотання відповідача (за первісним позовом) про призначення експертизи та зазначає про те, що висновки будівельно - технічної експертизи з оцінки майна не стосуються предмету спору і предмету доказування у даній справі. Пояснення разом з доданими до них документами долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.04.15 р. представник відповідача (за первісним позовом) підтримав клопотання про призначення експертизи у справі. Представник позивача (за первісним позовом) у вказаному судовому засіданні проти клопотання про призначення експертизи заперечував.

До початку судового засідання 21.05.2015 через канцелярію суду представником відповідача (за первісним позовом) подано пояснення (без вихідних реквізитів), в яких останній зазначив про неможливість переміщення майна підприємства, оскільки переміщення обладнання могло спричинити зупинку його функціонування. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 02.06.2015 через канцелярію суду представником позивача (за первісним позовом) подано пояснення б/н від 02.06.2015, в яких позивач вважає підтвердженим факт отримання кореспонденції з усіма рахунками від первісного позивача належним чином уповноваженими особами відповідача (за первісним позовом). Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність необхідності призначення будівельно - технічної експертизи по справі як такої, що не пов'язана з предметом доказування у даній справі, та достатність наявних в справі матеріалів для повного та об'єктивного розгляду справи по суті.

Подане позивачем 06.11.2014 через канцелярію суду клопотання № 05-0788 від 30.12.14 р. про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів судом задоволено. Засідання господарського суду по розгляду даної справи здійснювалось з фіксацією технічними засобами, окрім судового засідання 18.02.15 р. в якому представником позивача подано заяву б/н від 18.02.15 р. про відмову від фіксування судового засідання 18.02.15 р. технічними засобами.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками, визначені статтями 20, 22, 27, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу суддям сторонами не заявлено.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні 03.06.15 р. підтримав позовні вимоги, викладені в первісній позовній заяві з урахуванням заяв про зміну предмету позову та заперечував проти зустрічного позову.

Представник відповідача в судовому за засіданні 03.06.15 р. підтримав заперечення проти позову та заяв про збільшення розміру позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву та підтримав зустрічну позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2012 р. між Приватним акціонерним товариством "Інститут розвитку передових технологій" (орендодавець за договором, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) та Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (орендар за договором, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) було укладено договір № 37 оренди нежилого приміщення (далі - Договір), у відповідності до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежиле приміщення, яке знаходиться в підвальному поверсі нежилого будинку - офісного центру, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Мельникова, 81, літ."А", загальною площею 265 м2.

Відповідно до п.1.2 Договору приміщення, що передається в оренду, належить орендодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежилий будинок - офісний центр, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 31.01.2006 за № 53-в.

За умовами п.1.4 Договору приміщення надається орендарю виключно для розміщення автомобілів орендаря.

Вартість приміщення на момент укладення договору становить 6013912,65 грн. (п.1.8 Договору).

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили порядок передачі та повернення орендованого приміщення, орендну плату та порядок розрахунків, права та обов'язки орендодавця та орендаря, відповідальність сторін тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк оренди становить 35 місяців з дня передачі площі у фактичне користування по акту прийому-передачі приміщення. (п.п.8.1, 8.2 Договору).

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст.759 Цивільного кодексу України.

Договір оренди відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За умовами п.2.1 Договору приміщення повинне бути передано орендодавцем та прийнято у строкове платне користування орендарем 01 грудня 2012 р..

Передача приміщення здійснюється за актом прийому-передачі приміщення, який засвідчується підписами та печатками сторін. Сторони при передачі приміщення зобов'язані перевірити та зазначити в акті прийому-передачі технічний стан та справність внутрішніх систем і обладнання у приміщенні, визначити необхідність проведення ремонту тощо (п.2.2, 2.3 Договору).

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р., на час його підписання з боку ПАТ «Інститут розвитку передових технологій» та ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відсутні.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відповідно до умов Договору позивачем за Актом приймання-передачі приміщення від 01.12.12 р., який підписано уповноваженими представниками позивача та відповідача і скріплено печатками сторін, вказане нежиле приміщення (паркінг) передано відповідачеві за первісним позовом в строкове платне користування, стан приміщення задовільний, наявне у приміщенні внутрішнє обладнання та технічні засоби знаходяться в справному стані, необхідність у проведенні ремонту - відсутня.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством "Інститут розвитку передових технологій" було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України на підставі Договору оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р..

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.п.3.1, 3.2 Договору орендна плата за договором встановлюється в національній валюті. Розмір орендної плати наведено у протоколі узгодження договірної ціни (додаток №1), який є невід'ємною частиною Договору. Розмір орендної плати формується Орендодавцем з урахуванням цін на ринку аналогічних послуг, індексу інфляції та витратного механізму, що пов'язаний з утриманням приміщення.

Перша орендна плата вноситься орендарем авансовим платежем після підписання сторонами Акту прийому-передачі приміщення шляхом перерахування на поточний рахунок орендодавця встановленої грошової суми з урахуванням протоколу узгодження договірної ціни на підставі виставлених орендодавцем рахунків протягом 5 банківських днів з дня отримання таких рахунків. Перша орендна плата включає в себе орендну плату: за перший - до кінця поточного місяця та два останні місяці - із розрахунку, як повні календарні місяці. Розмір орендної плати за перший місяць оренди приміщення розраховується пропорційно фактичному часу оренди (п.3.3 Договору).

Відповідно до протоколу узгодження ціни до Договору оренди нежилого приміщення № 37 від 30.11.12 р.. копія якого наявна в матеріалах справи, сторони досягли згоди, що розмір договірної плати за оренду 1 (одного) кв. м основної площі за календарний місяць становить 113,13 грн., крім того ПДВ 20% - 22,63 грн., всього з ПДВ - 135,76 грн.. Загальна сума за користування орендованими приміщеннями загальним розміром 235 кв.м за календарний місяць становить 29979,45 грн. без урахування ПДВ, крім того ПДВ - 20% - 5995,89 грн., загальна вартість оренди з ПДВ - 35975,34 грн..

Пунктом 3.4 Договору визначено, що послідуюча орендна плата вноситься орендарем щомісяця авансовими платежами, але не пізніше 5 числа поточного місяця, шляхом перерахування на поточний рахунок орендодавця встановленої грошової суми, згідно протоколу узгодження договірної ціни (Додаток № 1 до Договору).

Сплата орендної плати здійснюється орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків. У випадку ненадання орендодавцем рахунку на оплату орендованої площі до 5-го числа поточного місяця, орендар зобов'язаний сплатити орендну плату протягом 5 банківських днів з моменту отримання такого рахунку.

Як свідчать матеріали справи, орендодавцем на виконання умов Договору було виставлено, зокрема, рахунки на оплату оренди на загальну суму 467679,42 грн., а саме: за вересень 2013 р. (№293 від 02.09.2013р. на суму 35975,34 грн.), за жовтень 2013р. (№ 326 від 01.10.2013р. на суму 35975,34 грн.), за листопад 2013р. (№ 358 від 01.11.2013р. на суму 35975,34 грн.), за грудень 2013 р. (№ 389 від 02.12.13 р. на суму 35975,34 грн.), за квітень 2014 р. (№ 109 від 01.04.14 р. на суму 35975,34 грн.), за січень, лютий, березень, квітень 2014 р. (№ 123 від 17.04.14 р. на суму 143901,36 грн.), за травень 2014 р. (№ 151 від 05.05.14 р. на суму 35975,34 грн.), за червень 2014 р. (№ 184 від 02.06.14 р. на суму 35975,34 грн.), за липень 2014 р. (№ 210 від 02.07.14 р. на суму 35975,34 грн.), за серпень 2014 р. (№ 237 від 01.08.14 р. на суму 35975,34 грн.), за вересень 2014 р. (№264 від 02.09.14 р. на суму 35975,34 грн.), за жовтень 2014 р. (№ 295 від 01.10.14 р. на суму 35975,34 грн.), за листопад 2014 р. (№ 326 від 03.11.14 р. на суму 35975,34 грн.) та направлено відповідачеві (за первісним позовом) супровідними листами, копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано факти отримання Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України вказаних рахунків, що підтверджуються, зокрема, здійсненими у нижніх частинах супровідних листів відмітками про отримання кореспонденції фахівцем відповідача Луцак М.І. та Мисійко Н.В., із зазначенням часу та дати отримання і вхідних номерів, а також підписом бухгалтера Коваленко І.І. на наданому Приватним акціонерним товариством "Інститут розвитку передових технологій" переліку виданих документів. Крім того, на підтвердження отримання відповідачем за первісним позовом виставлених рахунків позивачем (за первісним позовом) надані копії відповідних фіскальних чеків, описів вкладення в цінні листи та рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень з відмітками уповноважених представників ДП «Інформаційний центр» Міністерства Юстиції України про отриманняя кореспонденції.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача (за первісним позовом) до Публічного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" з питань несвоєчасного отримання рахунків на оплату згідно вказаних приписів Договору, крім того факт передачі та отримання майна в оренду та його використання протягом спірного періоду відповідачем (за первісним позовом), а також виконання орендодавцем передбачених умовами розділу 4 Договору обов'язків, зокрема, в частині передачі та надання орендарю приміщення в оренду в стані, що відповідає його цільовому призначенню, забезпечення орендарю безперешкодного входу до орендованого приміщення та функціонування комунальних систем тощо, останнім не заперечувався.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем (за первісним позовом) виконано прийняті на себе обумовлені Договором зобов'язання по наданню нежилого приміщення в строкове платне користування, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь - яких зауважень.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України щодо отримання рахунків № 293 від 02.09.2013р. та № 326 від 01.10.2013р. у спосіб, що не передбачений Інструкцією з діловодства вказаного підприємства, як необґрунтовані та такі, що не спростовують факту виконання орендодавцем свого обов'язку з надання рахунків на оплату оренди за Договором № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р. та отримання їх орендарем.

Згідно наданого відповідачем (за первісним позовом) витягу з Інструкції з діловодства Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, в редакції наказу №378 від 30.12.2011р., вбачається, що доставка документів здійснюється, як правило, з використанням засобів поштового зв'язку і електрозв'язку, через скриньку для приймання документів, а також кур'єрською та фельд'єгерською службою. Поштою, через кур'єрську службу та через скриньку для прийняття документів доставляється письмова кореспонденція, поштові картки, бандеролі, дрібні пакети, а також дрібні періодичні видання. Фельд'єгерською службою доставляється спеціальна кореспонденція. Каналами електрозв'язку доставляються: телеграми, факсограми, електронні документи із застосуванням електронного цифрового підпису та документи в електронній формі без електронного цифрового підпису (у сканованій формі). Документи, що надходять на адресу підприємства, у тому числі, створені за допомогою персонального комп'ютера, приймаються загальним відділом підприємства, особою, яка відповідає за діловодство на філії.

Отже, наведені приписи п.п.3.1.1, 3.1.2 Інструкції не містять заборони отримання кореспонденції Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України в інший спосіб, ніж перелічені в Інструкції, зокрема, нарочно, працівниками загального відділу підприємства.

При цьому суд зазначає, що за твердженнями відповідача, викладеними у додаткових поясненнях б/н від 17.02.15 р., вказані рахунки було отримано фахівцем загального відділу Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України Луцак М.І. та референтом Мисійко Н.В., тобто, працівниками відповідача.

Також суд звертає увагу на той факт, що рахунки на відшкодування комунальних витрат за спірний період, які надсилались відповідачеві (за первісним позовом) разом з рахунками з орендної плати та актами наданих послуг, були фактично оплачені орендарем, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи. Таким чином, вказані обставини свідчать про отримання орендарем документів, що перелічені у супровідних листах, в тому числі, рахунків № 293 від 02.09.2013р. та № 326 від 01.10.2013р., які за твердженнями відповідача (за первісним позовом), були прийнятої неуповноваженою особою та у спосіб, що не передбачений Інструкцією з діловодства Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України.

Інших належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів на спростовування факту отримання орендарем рахунків на оплату орендних платежів за вересень 2013 р. - листопад 2014р. матеріали справи станом на час проведення судового засідання 03.06.15 р. не містять, внаслідок чого відсутні підстави вважати твердження відповідача про неотримання вказаних розрахункових документів обґрунтованими та такими, що спростовують обов'язок орендаря щодо внесення орендної плати за спірний період.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що строк внесення орендної плати за Договором № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р. за період вересень 2013 р. - листопад 2014 р. настав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач в обумовлений Договором термін не здійснив внесення орендної плати за березень 2013 р. - листопад 2014 р. в сумі 467679,42 грн. (з урахуванням авансового платежу), чим порушено визначені п.п.3.1, 3.3, 3.4 Договору зобов'язання.

За приписами ст.591 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України).

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Згідно з ч.3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Тобто, вказаними приписами передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування об'єктом оренди протягом трьох місяців.

За умовами п.8.4 Договору цей Договір може бути розірваний на вимогу орендодавця, надану орендарю у письмовій формі за 1 місяць до розірвання, якщо орендар, зокрема, систематично порушує зобов'язання, встановлені Договором; більше одного разу порушив терміни здійснення будь - яких платежів за цим Договором.

Суд звертає увагу, що частиною 2 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Відповідно ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як зазначено у резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Тобто, визначена ст. 782 Цивільного кодексу України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов'язком наймодавця.

Право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати такий договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення його умов.

За таких обставин недотримання позивачем вимог частини другої статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, у разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання оспорюваного договору.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 року № 22/110 та від 08 травня 2012 р..

Відповідно до п.5.1 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" у вирішенні відповідних спорів господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі, протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково.

Як свідчать матеріали справи, реалізуючи своє право на відмову від договору, 11.12.2013р. Приватним акціонерним товариством "Інститут розвитку передових технологій" було направлено на адресу Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, яка відповідає відомостям щодо місцезнаходження юридичної адреси суб'єкта господарювання, що зазначені у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців, повідомлення № 274-12 від 11.12.2013р. про відмову від договору №37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р. в зв'язку з несплатою орендної плати за вересень - листопад 2013 р., розірвання правочину та повернення об'єкта оренди у двадцятиденний термін. Факт направлення вказаного повідомлення позивачем та отримання відповідачем (за первісним позовом) 16.12.13 р. підтверджується копіями фіскального чеку № 4963 від 11.12.2013р., описом вкладення у цінний лист та поштовим повідомленням № 010.

Отже, Договір № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р. слід вважати розірваним з 16.12.2013 р..

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В подальшому за Актом прийому - передачі (повернення) приміщення від 30.11.2014 р., який підписано обома сторонами та скріплено печатками підприємств, орендоване приміщення було повернуто позивачу.

Умовами п.3.12 Договору передбачено, що у випадку закінчення строку дії договору (включаючи випадок розірвання та припинення правочину), орендар сплачує орендну плату до дати підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення. Останнім днем оренди вважається день підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення від орендаря орендодавцю.

Відповідно до п.5.1 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" з урахуванням положень статей 653, 795 Цивільного кодексу України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи свої зобов'язання щодо внесення орендної плати у визначений термін (строк), всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач (за первісним позовом) не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 467679,42 грн., яку останній просив стягнути в позовній заяві та заявах про зміну предмету позову і розміру позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12р. або окремих його положень суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що факт невиконання відповідачем зобов'язань підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 467679,42 грн. заборгованості за оренду підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами частини 1 ст. 258 Цивільного кодексу України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, згідно пункту 1 частини 2 вказаної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідально до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення стоку є перший за ним робочий день.

У відповідності до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За умовами п.6.3 Договору за прострочення платежів по орендній платі, а також фактичних витрат орендодавця, пов'язаних з утриманням приміщень, а саме витрат з наданих комунальних послуг, що відбулось з вини орендаря, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 755,97 грн. пені за період з 01.12.13 р. по 17.12.13 р., 13400,57 грн. процентів річних за період з 06.09.13 р. по 30.11.14 р., інфляційних нарахувань в сумі 106257,31 гр. за період вересень 2013 р. - січень 2015 р. та 826272,33 грн. неустойки за період 17.12.13 р. по 30.11.14 р., які останній просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку відповідно до наданих розрахунків.

Згідно пункту 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, інфляційних нарахувань, процентів річних та неустойки судом встановлено, що розмір пені відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та п.6.3 Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 755,97 грн. підлягають задоволенню.

Розмір процентів річних та інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду з урахуванням дат отримання відповідачем (за первісним позовом) рахунків на сплату орендної плати, становить; 13013,21 грн. процентів річних, що є меншим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних за несвоєчасну сплату орендних платежів підлягають частковому задоволенню в сумі 13013,21 грн., а також 123861,44 грн. інфляційних нарахувань, а отже є більшим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну сплату орендних платежів підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 106257,31 грн..

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача неустойки в сумі 826272,33 грн. суд зазначає, що за приписами ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Пунктом 5.4 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Як було зазначено судом вище, договір № 37 оренди нежилого приміщення від 30.11.12 р. на підставі повідомлення № 274-12 від 11.12.2013р. Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" було розірвано з 16.12.2014р.

При цьому у вказаному повідомленні позивачем (за первісним позовом) було висунуто вимогу до відповідача звільнити орендовані приміщення у двадцятиденний строк. Тобто, останнім строком повернення приміщень було 08.01.2014р., оскільки відповідно до Розпорядження №920-р від 21.11.2013р. Кабінету Міністрів України 06.01.2014р. було вихідним днем, а 07.01.2014р. є вихідним днем у відповідності до ст.73 Кодексу законів про працю України.

Однак, всупереч вимогам орендодавця орендарем в повному обсязі об'єкт оренди було повернуто майже через рік лише 30.11.14 р..

Наразі, за порушення відповідачем обов'язку з повернення об'єкту оренди після припинення Договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення неустойку за період з 17.12.2013 р. по 30.11.14 р. на загальну суму 826272,33 грн..

Проте, за висновками суду нарахування неустойки за вказаний заявником за первісним позовом період є помилковим, оскільки, як зазначалось вище, у повідомленні №274-12 від 11.12.2013р. орендаря було зобов'язано звільнити приміщення у 20-денний строк, який сплив 08.01.2014р. Отже, право на нарахування неустойки на підставі приписів ст.785 Цивільного кодексу України у позивача виникло лише з 09.01.2014 р.

Здійснивши власний перерахунок неустойки судом встановлено, що її розмір за період з 09.01.14 р. по 30.11.14 р. складає 772889,56 грн., що є меншим ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки за Договором підлягають частковому задоволенню в сумі 772889,56 грн..

Виходячи з того, що первісний позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача (за первісним позовом) підлягають частковому задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем за первісним позовом - Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України зустрічного позову про визнання права оренди нежилих приміщень, що знаходяться в підвальному поверсі нежилого будинку - офісного центру, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81, літ. "А" загальною площею 265 кв.м згідно Договору оренди нежилого приміщення № 37 від 30.11.12 р. до 30.11.14 р.. суд зазначає, що в обґрунтування зустрічних позовних вимоги Державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України посилається на те, що орендна плата у вказаний вище період частково вносилась орендарем, а саме, останнім своєчасно та належним чином оплачувались комунальні платежі та експлуатаційні витрати згідно рахунків на відшкодування фактичних витрат орендодавця, на підтвердження чого заявником за зустрічним позовом надано копії відповідних платіжних доручень з відмітками банківської установки про проведення фінансових операцій, що свідчить про відсутність підстав для розірвання договору у порядку ст.782 Цивільного кодексу України та наявність у позивача за зустрічним позовом права оренди приміщень до 30.11.14 р.. Отже, надсилання повідомлення про відмову від Договору у порядку ст. 782 Цивільного кодексу України є протиправним на думку позивача (за зустрічним позовом) та таким, що спричинює загрозу стабільності функціонування Єдиних та Державних реєстрів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Приписами ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Умовами Договору, а саме п. 3.1 сторони погодили що розмір орендної плати згідно Договору наведено у протоколі узгодження договірної ціни (Додаток № 1), який є невід'ємно частиною Договору. Розмір орендної плати формується орендодавцем з урахуванням рівня цін на ринку аналогічних послуг, індексу інфляції, та витратного механізму, що пов'язаний з утриманням приміщення.

Відповідно до п. 3.6 Договору окрім визначеної в Протоколі узгодження договірної ціни орендної плати орендарем відшкодовується на користь орендодавця фактичні витрати орендодавця, пов'язані з утриманням приміщень, а саме експлуатаційні витрати та витрати з наданих комунальних послуг.

До складу витрат з наданих комунальних послуг входять витрати з постачання електроенергії активної, витрати з перетікання електроенергії реактивної (п.3.6.1 Договору).

Вартість витрат за комунальні послуги відшкодовується орендарем згідно до показників загальних лічильників, згідно пропорційного розподілу фактично отриманих орендодавцем комунальних послуг до загальної орендованої площі (п.п.3.6.2 Договору).

У п.3.7 спірного Договору оренди визначено, що сума витрат з наданих комунальних послуг, які підлягають відшкодуванню, сплачується орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків в п'ятиденний строк з дня отримання орендарем таких рахунків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, у протоколі погодження договірної ціни (додаток №1 до Договору) не міститься будь-яких посилань на те, що до складу орендного платежу входять витрати з наданих комунальних послуг.

Таким чином, за висновками суду, умовами Договору передбачено орендну плату як фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю в сумі 35975,34 грн. на місяць, та окремі витрати, що підлягають відшкодуванню, зокрема, комунальні витрати.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до умов Договору № 37 оренди нежилих приміщень від 30.11.12 р. при його укладанні воля сторін була направлена саме на окреме визначення розміру орендної плати та інших витрат, порядку їх визначення та строків відшкодування.

Судом критично оцінюються висновки ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про те, що зазначення умов стосовно відшкодування експлуатаційних витрат та витрат за надані комунальні послуги саме у розділі № 3 "Орендна плата та порядок розрахунків" Договору відносить вказані суми до складу орендної плати, оскільки орендна плата та експлуатаційні витрати мають різну правову природу. Зокрема, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності в якості винагороди за користування належним орендодавцеві майном, тоді як в якості експлуатаційних витрат визначаються витрати з урахуванням споживання відповідних комунальних послуг та витрат, понесених на експлуатацію майна при використанні приміщення орендарем.

Наразі, умови спірного правочину, зокрема п.п.3.2, 3.6 Договору вказують на визначене сторонами розмежування сплати та різного порядку обчислення орендної плати від оплати комунальних витрат.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема, супровідних листів та описів вкладення до цінних листів вбачається, що орендодавцем виставлялись окремі рахунки на відшкодування комунальних витрат, посилання на які містяться у платіжних дорученнях, які, на думку, відповідача підтверджують факт внесення орендарем оплати за оренду приміщення.

Отже, позивач за зустрічним позовом безпідставно ототожнює орендну плату, розмір якої встановлений Додатком № 1 до Договору та комунальні витрати, що не входять до поняття орендної плати. При цьому надані позивачем за зустрічним позовом докази оплати є за своєю суттю платою за комунальні послуги (відшкодування комунальних витрат), про що і зазначено в графі «Призначення платежу» вказаних платіжних доручень, а ні як не є сплатою рахунків по орендній платі.

Враховуючи вище зазначені умови Договору та норми чинного законодавства України, суд доходить висновку, що витрати з наданих комунальних послуг не входять до складу орендної плати, з огляду на що відсутні підстави для визнання за Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України права оренди нежилих приміщень, що знаходяться в підвальному поверсі нежилого будинку - офісного центру, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81, літ. «А» загальною площею 265,00 кв. м згідно Договору оренди нежитлового приміщення № 37 від 30.11.2012 року.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України на відсутність у орендаря можливості сплачувати орендні платежі у відповідності до умов Договору через наявність акту №08-21/21 від 05.11.2013р. Державної фінансової інспекції України, в якому встановлено завищення розміру орендної плати за правочином, оскільки статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до приписів ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У ст.632 Цивільного кодексу України закріплено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З ч.1 ст.284 Господарського кодексу України вбачається, що однією з істотних умов договору оренди є умова щодо орендної плати з урахуванням її індексації.

Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Можливість зміни розміру орендної плати також передбачена ч.3 ст.762 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалось вище, розмір щомісячної орендної плати як за кожен квадратний метр площі, так і за весь об'єкт оренди було погоджено контрагентами у протоколі погодження договірної ціни до договору, який підписано представниками обох сторін та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

Тобто, сторонами під час укладення Договору на основі вільного волевиявлення було погоджено умови щодо ціни. При цьому, така ціна була визначена спільною волею сторін, а не самостійно позивачем.

Доказів укладання будь-яких додаткових угод щодо зміни ціни за спірним правочином сторонами до матеріалів справи представлено не було. Крім того, в матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази визнання недійсним у визначеному чинним законодавством порядку додатку №1 (протокол погодження договірної ціни) до договору №10-13 від 27.06.2013р.

За висновками суду, посилання відповідача на результати перевірки, яку було проведено Державною фінансовою інспекцією України, як на відсутність можливості виконувати свої грошові зобов'язання за договором №10-13 від 27.06.2013р., є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами правочину, не можуть ніяким чином їх змінювати, а отже, і не спростовують обов'язку Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України вносити орендну плату за користування приміщеннями за ціною, погодженою контрагентами. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.06.2014р. Вищого господарського суду України по справі №910/20699/13.

Стосовно поданого Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 1% суд зазначає, що відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно п. 3.17.4. Постанови № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших, передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом, обґрунтовуючи подану заяву відповідач (за первісним позовом) посилався на збитковість господарської діяльності Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України. Зокрема, за твердженнями відповідача, внаслідок неможливості укласти договір про закупівлю з Міністерством юстиції України та отримати оплату від контрагентів за ведення державних реєстрів, за умови обмеженого державного фінансування, підприємство фактично не мало змоги розрахуватись з позивачем, отже не може нести відповідальність за порушення, які стались не з його вини. На підтвердження свого клопотання Державним підприємством "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України надано копію податкової декларації з податку на прибуток за 2014р..

Проте, за висновками суду представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази ніяким чином не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали б можливість орендаря належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

Суд зазначає, що заборгованість є наслідком неплатежів боржника за оренду приміщення, оплата якої не може пов'язуватись зі взаємовідносинами останнього з іншими учасниками господарських відносин з огляду на те, що відповідач є самостійним суб'єктом господарювання і відповідно до розділу 6 спірного договору прийняв на себе тягар відповідальності за порушення договірних зобов'язань перед виконавцем.

Крім того суд зазначає, що складна політична та економічна ситуація у країні в рівній мірі впливає на фінансове становище обох контрагентів за договором, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні за Договором.

Твердження щодо винятковості випадку порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань перед позивачем за Договором спростовуються матеріалами справи, оскільки, Державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України порушило зобов'язання з внесення орендних платежів за період з вересня 2013р. по листопад 2014 р. що дає змогу стверджувати про систематичність вчинення вказаних порушень зобов'язань з його боку.

При цьому, доказів збитковості підприємства в 2013р., за який наявна заборгованість з внесення орендної плати, відповідачем (за первісним позовом) суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Окрім цього, з приводу посилання відповідача за первісним позовом як на підставу невиконання зобов'язань за Договором на дії органів Державної казначейської служби України та відсутність його вини у виникненні заборгованості, а відтак неможливості вчасно здійснити оплату оренди, суд звертає увагу, що чинним законодавством України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, тобто мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст.179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Бюджетні установи для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, не зважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, в тому числі й державних органів, організацій та установ, заснованих на державній власності, яким, зокрема, є відповідач.

Згідно з частини першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ані Господарський кодекс України, ані Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеною Угодою не виділяють в окрему категорію осіб "бюджетні установи" і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, суб'єкт господарювання державного сектору економіки України, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за такими договорами.

Тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність орендаря та не заперечують обов'язку такого підприємства, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Тобто, відповідач за зустрічним позовом, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за Угодою, і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, у тому числі Державної казначейської служби України.

Згідно п. 5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.13 р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність орендаря і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.05) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.04) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. №3-28гс12 у справі №11/446., а також у постановах Вищого господарського суду України від 24.11.2014 р. у справі №903/344/14 та від 20.11.2014 р. у справі №910/11121/14.

Таким чином, посилання відповідача (за первісним позовом) щодо відсутності бюджетного фінансування за відсутності вини відповідача не звільняє останнього від виконання взятого на себе договірного зобов'язання щодо перерахування орендної плати.

Інших обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідачем суду не надано.

Одночасно судом критично оцінюються твердження відповідача, викладені в письмових поясненнях, про неможливість своєчасного звільнення приміщення через розміщення в ньому серверів державних реєстрів, оскільки у повідомленні №274-12 від 11.12.2013р. Державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України було надано 20 днів для звільнення об'єкту оренди. При цьому відповідачем (за первісним позовом) в письмових поясненнях б/н від 21.05.15 р. зазначено про розміщення в орендованому приміщенні в порушення п. 1.4 Договору інформаційно - телекомунікаційних систем підприємства, серверів та робочих станцій адміністраторів та операторів, натомість жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення орендарем всіх можливих дій з метою своєчасного виконання свого обов'язку по поверненню орендодавцеві нежитлового приміщення та доказів вчинення орендарем дій, які були б направлені на запобігання тривалого порушення зобов'язань, а отже і майнових прав орендодавця відповідачем не надано.

Судовий збір за подання первісного позову згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Судовий збір за подання зустрічного позову згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 22, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (04050, м.Київ, Шевченківський район, вул.Мельникова, буд.81, літ."А" ) на користь Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (04073, м.Київ, Оболонський район, вул.Ливарська, буд.1, літ."А", ) основний борг в сумі в сумі 467679,42 грн., 3% річних в розмірі 13013,21 грн., пеню в сумі 755,97 грн., неустойку в розмірі 772889,56 грн., інфляційні втрати в сумі 106257,31 грн. та судовий збір в розмірі 27211,92 грн.

3. В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, м.Київ до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій", м.Київ про визнання права оренди нежилого приміщення за договором оренди нежитлового приміщення № 37 від 30.11.12 р. до 30.11.14 р. відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 22 червня 2015 р.

Головуючий суддя А.М.Селівон

Суддя С.В.Стасюк

Суддя Ю.В.Цюкало