РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа №910/7579/15-г

За позовом Військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України

в інтересах держави в особі Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»

до 1. Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Групп»

про визнання недійсним договору № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р. факторингу

Суддя Трофименко Т.Ю.

В судових засіданнях брали участь учасники судового процесу:

від прокуратури: Тимко В.В. - посвідчення № 025581 від 15.04.2014 р.

від позивача: Денисюк О.С. - по довіреності №10-ГП від 07.05.2013 р.

від відповідача-1: Шулєпов С.С. - по довіреності № Д-916 від 18.07.2014 р.

від відповідача -2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Запорізького гарнізону Південного регіону України звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» про визнання недійсним договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/7579/15-г, розгляд справи призначено на 22.04.2015 р., зобов'язано сторін надати суду певні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 20.05.2015 р.

22.04.2015р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.02.2009 р. у справі № 10/115/09 за позовом ВАТ «Банк Кіпру» (змінило назву на ПАТ «НЕОС БАНК» у 2014 р.) було стягнуто суму заборгованості з позивача за кредитним договором № 16/07 від 15.10.2007 р. та розірвано кредитний договір.

Таким чином, судом було підтверджено майнові права кредитора, а саме право вимагати повернення суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та штрафних санкцій, відповідно до умов договору та розрахунку заборгованості, які містяться в матеріалах справи № 10/115/09. Також, з дати набрання рішенням суду про стягнення законної сили, розірвано кредитний договір - припинено нарахування процентів, штрафних санкцій та інші взаємні зобов'язання сторін, що виникали з кредитного договору.

За змістом п. 2.1. оскаржуваного договору факторингу та кореспондуючого йому п. 3.1., до фактора переходять саме права грошової вимоги, що виникли з договору кредиту. Клієнт за оскаржуваним договором не передавав будь-яких процесуальних прав, прав стягувача чи позивача, жодним чином не намагався врегулювати будь-які правовідносини окрім цивільних, що стосувалися матеріального майнового права клієнта - права грошової вимоги, яке підтверджено рішенням суду.

Позивач на власний розсуд тлумачить правову позицію Верховного суду України, викладену в його постанові від 19.08.2014 р. у справі № 923/945/13, оскільки у наведеній справі за оскаржуваним договором сторони намагалися передати права за рішеннями суду, а не за цивільно-правовим договором. У даній постанові вказано, що пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що за цими документами цесіонарій набуває права (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання наступних зобов'язань: рішення господарського суду Херсонської області від 02.07.2009 р. у справі № 11/108-09 про стягнення з ТОВ «Південенерго» на користь ТОВ «Камбіо» боргу в сумі 107 471,98 грн. (за мінусом сплачених боржником цеденту 8 102,72 грн.) та всіх інших документів пов'язаних з розглядом справи.

Сторони не мають можливості замінити встановлений законом порядок процесуального правонаступництва цивільно-правовим договором, але такий підхід не має жодного відношення до поточної справи.

Таким чином, оскаржуваний договір не суперечить вимогам законодавства, оскільки стосується передачі існуючого цивільного майнового права (грошової вимоги) кредитора, а не процесуальних прав стягувача чи позивача.

На сторінці 6 позовної заяви прокурор посилається на недотримання форми правочину про перехід прав кредитора, але оскаржуваний договір укладений у простій письмовій формі, так само як і договір кредиту, що прямо видно з додатків до позовної заяви.

Якщо прокурор мав на увазі перехід прав за договорами забезпечення до кредитного договору № 16/07 від 15.10.2007 р., то договором факторингу лише обумовлено подальший перехід прав за договорами забезпечення. Щодо самих договорів забезпечення укладено окремі договори відступлення, але це питання не входить до предмету розгляду у даній справі.

18.05.2015 р. та 20.05.2015 р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи на вимогу ухвали суду.

В попередньому судовому засіданні представником відповідача-1 було заявлено клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання мотивоване тим, що п. 9.2. оспорюваного договору факторингу № 6-11/14-Ф від 28.11.2014 р. вміщує третейську угоду сторін про передачу будь-яких спорів, що виникають у зв'язку з ним, в тому числі щодо його дійсності на розгляд і остаточне вирішення до Постійнодіючого третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 ГПК господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

За змістом п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

В даному судовому засіданні суд поставив на обговорення заявлене клопотання представника відповідача-1 про припинення провадження у справі.

Представники прокуратури та позивача заперечували проти його задоволення.

Суд, розглянувши заявлене клопотання представника відповідача-1 про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, та заслухавши думку представників сторін, відмовив в його задоволенні як необґрунтовано заявленого, з огляду на наступне.

За положеннями статті 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та (або) фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до Закону № 1701-IV, третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та (або) юридичних осіб у порядку, встановленому цим законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Згідно з Конституцією України, Україна є демократичною, соціальною, правовою державою.

Гарантуючи судовий захист з боку держави. Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64).

Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері господарський правовідносин є звернення до третейського суду (у передбаченому Законом № 1701-IV випадках і порядку) та судовий захист.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних та господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності й не є здійсненням правосуддя.

Враховуючи положення статей 55, 64, 124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону № 1701-ІУ, третейський суд як недержавний орган за цим законом має повноваження вирішувати спори лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Таким чином, оскільки ЗДІІ «Радіоприлад» не є стороною договору факторингу № 6- 11/14-Ф від 28.11.2014 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», який вміщує третейську угоду сторін, тому підстави для припинення провадження по справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України - відсутні.

Крім того, в минулому судовому засіданні представником відповідача-1 було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду з огляду на те, що при поданні позову прокурором було допущено одразу три істотні порушення. По-перше, позов поданий в інтересах державного підприємства, що виключається ГПК України та рішенням КС України. По-друге, не вказаний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Крім того, спірні правовідносини не мають впливу на інтереси держави.

За змістом ст. 62 Господарського кодексу України (далі - ГК України), підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Таким чином, законні господарські правовідносини державного підприємства не мають відношення до інтересів держави. Більше того, у даній справі, позивач не є стороною оспорюваного правочину, те чи інше його волевиявлення не мало би впливу ані на господарські відносини, ані на інтереси держави.

В даному судовому засіданні суд поставив на обговорення заявлене клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Представники прокуратури та позивача заперечували проти його задоволення.

Суд розглянувши заявлене клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду та заслухавши думку представників сторін відмовляє в його задоволенні як необґрунтовано заявленому, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - рішення Конституційного Суду України) під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу місцевого самоврядування визначаються з огляду на вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Системний аналіз приписів статті 36 1 Закону України «Про прокуратуру» і норм ГПК України (зокрема, статті 29 та пункту 6 частини першої статті 81) свідчить про наявність у прокурора права на звернення до господарського суду з позовом в інтересах громадянина (в тому числі фізичної особи-підприємця) за наявності підтверджених належними доказами підстав, передбачених частиною другою статті 361 названого закону, та з урахуванням правил статті 12 ГПК України стосовно підвідомчості справ господарському суду.

При цьому необхідно враховувати, що відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури» від 18.09.2012 р. № 5288-VI, на території адміністративно-територіальних одиниць, на яких центри надання безоплатної вторинної допомоги не розпочали надання такого виду правової допомоги, органи прокуратури можуть здійснювати представництво в суді інтересів громадян з такої підстави, як неспроможність громадянина через свій матеріальний стан самостійно захисти свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Закон не обмежує право прокурора на подання позову в інтересах держави в особі того її органу, що перебуває поза територією, на яку поширюються повноваження даного прокурора.

Право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

В даному судовому засіданні представником позивача подано заяву про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Розглянувши подане клопотання, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, суд вважає за доцільне подане клопотання задовольнити, строк вирішення спору у даній справі продовжити на п'ятнадцять днів.

Суд відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи вищевикладене, за клопотанням представника позивача про продовження строків розгляду спору, керуючись ст. ст. 69, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 20.05.2015 р. продовжив строк розгляду спору в даній справі на 15 днів та оголосити в судовому засіданні перерву до 10.06.2015 р. о 11:10 год.

Представник прокуратури та позивача в судовому засіданні 10.06.2015 р. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 10.06.2015 р. проти позову заперечив.

Представник відповідача-2 в судове засідання 10.06.2015 р. не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача-2 про час та місце судового засідання, про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 10.06.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру України покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру», органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», визначено що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний чи матеріальний стан, похилий вік або з інших поважних причин самостійно захистити свої порушені чи оспорюванні права або реалізувати процесуальні повноваження, а інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Чинне законодавство України гарантує власнику охорону його законних прав. Так, згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 15 Цивільного кодексу України власнику гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту свого особистого майнового права є припинення дій, які порушують право, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених і охоронюваних законом інтересів.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно зі ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладання мирової угоди.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3рп/99, інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й діяльності приватних підприємств, товариств.

Враховуючи те, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Статтею 1, ч. 2 ст. 5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройного конфлікту. Обороноздатність держави складається зокрема, з матеріальних елементів та є сукупністю воєнного та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації.

Згідно зі статтями 2 та 3 зазначеного закону, оборона України базується на готовності, зокрема, усіх ланок воєнної організації, до переведення, при необхідності, з мирного часу на воєнний стан та відсічі збройній агресії, а підготовка держави до оборони в мирний час включає зокрема, формування та реалізацію воєнної, воєнно-економічної, військово-технічної та військово-промислової політики держави, забезпечення Збройних Сил України матеріальними та фінансовими ресурсами, підтримання на належному рівні боєздатності, бойової та мобілізаційної готовності до оборони держави.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оборону України», Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, бездіяльність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань, є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Задля реалізації принципів діяльності та виконання завдань у сфері оборони, визначених ст. ст. 13, 16 Закону України «Про оборону України», з метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації, утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром» від 29.12.2010 р. № 1221.

На підставі п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 р. № 1221 утворений Державний концерн «Укроборонпром» з включенням до його складу держаних підприємств згідно з додатком, в перелік яких з урахуванням змін, передбачених у постанові Кабінету Міністрів України № 374 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 р. № 1221» від 06.04.2011 р. увійшло Запорізьке державне підприємство «Радіоприлад» ().

Таким чином, Запорізьке державне підприємство «Радіоприлад» є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а відтак звернення прокурора в інтересах держави в особі позивача до господарського суду з позовом, що розглядається у даній справі, направлено на захист його охоронюваних законом інтересів.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

15.10.2007 р. між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру», банк) та Запорізьким державним підприємством «Радіоприлад» (далі - ЗДП «Радіоприлад», позичальник) було укладено кредитний договір № 16/07, за умовами якого банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію на поповнення обігових коштів в сумі 4 000 000,00 грн. на період з 15.10.2007 р. по 14.04.2009 р.

24.02.2009 р. господарським судом Запорізької області винесено рішення у справі № 10/115/09, яким задоволено позовну заяву ВАТ «Банк Кіпру» про розірвання кредитного договору № 16/07 від 15.10.2007 р., укладеного між ЗДП «Радіоприлад» та АБ «АвтоЗАЗбанк»; зобов'язано стягнути з ЗДП «Радіоприлад» заборгованість у розмірі: основного боргу в сумі 4 876 598,11 грн., пені 66 604,31 грн. та судові витрати в сумі 25 500,00 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08.07.2009 р. у справі № 26/48/09 порушено провадження про банкрутство ЗДП «Радіоприлад».

На виконання ухвали господарського суду Запорізької області від 10.08.2009 р. у газеті «Голос України» від 15.09.2009 р. № 172 (4672) опубліковано оголошення про порушення справи про банкрутство.

06.10.2009 р. від ВАТ «Банк Кіпру» ЗДП «Радіоприлад» надійшла заява про грошові вимоги до боржника, якою банк просив визнати безспірні вимоги за рішенням суду, яке набрало законної сили.

11.12.2014 р. ЗДП «Радіоприлад» отримало лист про зміну кредитора, заставодержателя, іпотекодержателя, згідно з яким було повідомлено, що між ПАТ «НЕОС БАНК», який є правонаступником ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» укладено договір факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р.

У відповідності до листа ПАТ «НЕОС БАНК» відступає право вимоги ТОВ «Дата Майнінг Груп» за кредитним договором № 16/07 від 15.10.2007 р., договором застави майнових прав № 113/07 від 15.10.2007 р. та договором застави № 114/07 від 15.10.2007 р., укладеними між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ЗДП «Радіоприлад».

На думку позивача, лист нового кредитора та договір факторингу, не передбачають право вимоги стосовно судового рішення у справі № 10/115/09 від 24.02.2009 р.

Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

До моменту укладення між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., кредитор у кредитному зобов'язанні - ПАТ «НЕОС БАНК» вже реалізував своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ЗДП «Радіоприлад», шляхом звернення з позовною заявою до суду та стягнення суми саме на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У зв'язку з наведеним, ПАТ «НЕОС БАНК» отримало процесуальний статус стягувача, а не кредитора у зобов'язані.

З винесенням судового рішення в частині задоволення грошових вимог стягнення кредитної заборгованості, змінився суб'єктний склад правовідносин, підстави їх виникнення та метод їх правового регулювання.

Так, з винесенням та набранням законної сили судовим рішенням, правові відносини щодо повернення заборгованості за кредитним договором між ПАТ «НЕОС БАНК» та ЗДП «Радіоприлад» ґрунтуються вже не на підставі кредитного договору, а на підставі судового рішення, відповідно цивільно-правові відносини змінилися на адміністративні, а управненою стороною в них є вже не ПАТ «НЕОС БАНК» як кредитор, а ПАТ «НЕОС БАНК» як стягувач, а зобов'язаною стороною є не ЗДП «Радіоприлад», як позичальник, а як боржник.

Заміна кредитора в зобов'язанні, як і саме зобов'язання є інститутом цивільного права, а відносини, які пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають (постанова Верховного Суду України від 19.08.2014 р.).

В подальшому, правове регулювання відносин щодо стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі винесеного з цього приводу судового рішення, здійснюється вже не за допомогою норм Цивільного кодексу України, а в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», відступлення права на стягнення за судовим рішенням іншій особі, здійснюється у порядку правонаступництва - заміни стягувача його правонаступником. Разом з тим, відступлення права на стягнення за судовим рішенням іншій особі нормами Цивільного кодексу України не регулюється. В свою чергу, процесуальне правонаступництво є можливим лише за умови передачі новому кредитору матеріального права, щодо якого спір вирішується або є вирішеним у судовому порядку. При цьому, новий кредитор може реалізувати відступлене йому матеріальне право (в т. ч. і право грошової вимоги), щодо якого спір вирішено в судовому порядку за участю первісного кредитора та на його користь, лише в порядку, що визначений нормами Закону України «Про виконавче провадження» та ГПК України. Водночас, новий кредитор позбавляється можливості на умовах, визначених кредитним договором, реалізувати відступлене йому право грошової вимоги, щодо якого спір вирішено в судовому порядку, оскільки в протилежному випадку це призводить до можливості притягнення боржника (позичальника) двічі (або більше разів) до відповідальності за вчинення одного й того самого правопорушення, що прямо суперечить нормам ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.02.2009 р. у справі 10/115/09 позовні вимоги ВАТ «Банк Кіпру» про стягнення заборгованості за кредитом були задоволені, з ЗДП «Радіоприлад» стягнуто борг в сумі 4 876 598,11 грн., 66 604,31 грн. пені та судові витрати в сумі 25 500,00 грн.

З огляду на вищевикладене, ПАТ «НЕОС БАНК» на підставі договору факторингу № 15 від 28.11.2014 р. відступило ТОВ «Дата Майнінг Груп» недійсне право грошової вимоги (стягнення заборгованості) за кредитним договором від 15.10.2007 р.

Таким чином, на підставі ст. 519 та ч. 1 ст. 1081 ЦК України, ПАТ НЕОС БАНК» є відповідальним перед ТОВ «Дата Майнінг Груп» за недійсність переданої грошової вимоги (стягнення заборгованості) за кредитним договором.

Крім того, відповідно до ч. 2. ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце.

28.01.2015 р. листом (вих. № 131-152) ЗДП «Радіоприлад» звернулось до ТОВ «Дата Майнінг Груп» з проханням надіслати на підприємство належні докази переходу прав у зобов'язані, а також договору факторингу.

02.02.2015 р. ТОВ «Дата Майнінг Груп» відмовило в наданні переліку підтверджуючих документів та їх копій. У подальшому надало договір факторингу від 28.11.2014 р. № 5-11/14-Ф.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема, можливість відступлення права вимоги кредитора у зобов'язанні, а не відступлення права стягнення грошових коштів на підставі судового рішення. Чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі. Зокрема, цивільне зобов'язання ґрунтується на вільному волевиявленні учасників цивільно-правових відносин щодо визначення ними істотних умов договору. Відтак, якщо сторони в договорі передбачили можливість відступлення прав кредитора іншій особі, первісний кредитор вправі відступити свої права за договором іншій особі, але за умови, що первісним кредитором права за кредитним договором не були реалізовані ним самим, зокрема, в порядку звернення з позовними заявами до суду щодо захисту та реалізації своїх прав за кредитним договором.

Нормами статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі по відповідному правочину (поступці права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (п. 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Однак наведений вище договір факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р. не був нотаріально посвідчений, що є також недодержанням вимог законодавства і в момент здійснення правочину.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 10/115/09 від 24.02.2009 р. позовні вимоги ВАТ «Банк Кіпру» задоволено, розірвано кредитний договір № 16/07 від 15.10.2007 р., укладений між ЗДП «Радіоприлад» та АБ «АвтоЗАЗбанк».

Таким чином, сторонами договору факторингу під час його укладення не додержано вимог ст. ст. 512, 514 ЦК України, що обумовлює відсутність нотаріального посвідчення договору, оскільки нотаріусом було б виявлено факт скасування укладеного первісного договору кредиту між ЗДП «Радіоприлад» та АБ «АвтоЗАЗбанк».

Статті 15 та 16 Цивільного кодексу України № 435-ІУ від 16.01.2003 р. (з наступними змінами і доповненнями) надають кожній особі право на захист її цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом.

Пункт 2 частини другої ст. 16 ЦК України називає одним із способів захисту цивільних прав та інтересів «визнання правочину недійсним».

З наведеною нормою кореспондується ст. 20 ГК України № 436-ІУ від 6.01.2003 р. (з наступними змінами і доповненнями), частина друга якої також відносить до способів захисту прав і законних інтересів господарюючих суб'єктів визнання господарської угоди (правочину) недійсною.

За змістом статей 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частина 1 статті 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У зв'язку з недійсністю відступлення права грошової вимоги за основним кредитним договором № 16/07 від 16.10.2007 р., недійсним вважається і відступлення прав за договором залогу майнових прав № 113/07 від 15.10.2007 р. та договору застави № 114/07 від 15.10.2007 р., що був укладений між ПАТ «НЕОС БАНК» та ЗДП «Радіоприлад».

Через недійсність права вимоги за кредитним договором № 16/07 від 16.10.2007 р., відступленого ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» на підставі договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., недійсним є право вимоги за договором залогу майнових прав № 113/07 від 15.10.2007 р. та договору застави № 114/07 від 15.10.2007 р., що був укладений між ПАТ «НЕОС БАНК» та ЗДП «Радіоприлад».

Таким чином, на підставі ст. 519 та ч. 1 ст. 1081 ЦК України ПАТ «НЕОС БАНК» є відповідальним перед ТОВ «Дата Майнінг Груп» за недійсність переданої грошової вимоги за кредитним договором № 16/07 від 16.10.2007 р., що був укладений між ПАТ «НЕОС БАНК» та ЗДП «Радіоприлад».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 68, 121 Конституції України, ст. ст. 5, 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 11, 15, 16, 20, 202, 203, 204, 215, 509, 512, 513, 514, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, ст. ст.1, п. 4 ч. 1 ст. 12, 29, 49, 54, 55, 56, 57 Господарського процесуального кодексу України, військовий прокурор Запорізького гарнізону Південного регіону України звернувся до Господарського суду м. Києва в інтересах держави в особі Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» з позовом до Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» про визнання недійсним договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» та публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК», з огляду на те, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, сплати кредитних коштів та процентів за їх користування.

У відповідності до п. 2.1. договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., в порядку та на умовах, визначних цим договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим договором.

Опис, характеристика та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього договору, зазначені в додатку № 1 до цього договору (п. 2.2. договору факторингу).

Згідно з п. 2.3. договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору. Додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора, останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

За умовами п. 1.1. додатку № 1 до договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., в порядку та на умовах, визначених договором факторингу відступаються права грошової вимоги за кредитним договором № 16/07 від 15.10.2007 р. (надалі - основний договір), укладеним між ПАТ «НЕОС БАНК» (надалі - клієнт) та Запорізьким державним підприємством «Радіоприлад» (надалі - боржник), а саме:

1.1.1. право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 3 976 918,75 грн.;

1.1.2. право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених до 10.03.2009 р. (включно) в сумі 946 985,58 грн.;

1.1.3. право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому основним договором, за період з 11.03.2009 р. до 28.11.2014 р.;

1.1.4. право вимоги сплати процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору;

1.1.5. інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору.

Як вбачається з умов додатку № 1 до договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., підпунктами 1.1.3. та 1.1.4. передбачено право грошової вимоги за кредитним договором № 16/07 від 15.10.2007 р. після розірвання даного кредитного договору за рішенням господарського суду Запорізької області від 24.02.2009 р. у справі № 10/115/09 за позовом ВАТ «Банк Кіпру» до ЗДП «Радіоприлад» про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, яке набрало законної сили.

Таким чином, судом було підтверджено майнові права кредитора, а саме право вимагати повернення суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та штрафних санкцій, відповідно до умов договору та розрахунку заборгованості, які міститься в матеріалах справи № 10/115/09. Також, з дати набрання рішенням суду про стягнення законної сили розірвано кредитний договір - припинено нарахування процентів, штрафних санкцій та інші взаємні зобов'язання сторін, що виникали з кредитного договору.

За таких обставин, підпункти 1.1.3. та 1.1.4. № 1 до договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р. було укладено сторонами неправомірно, оскільки вони не створюють правових наслідків через розірвання основного договору і припинення зобов'язань за ним, а відтак підлягають визнанню недійсними.

Крім того, господарський суд звертає увагу на безпідставність посилань військового прокурора щодо нотаріального посвідчення договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., оскільки нотаріальне посвідчення правочину не є обов'язковим, так як він може бути укладеним в простій письмовій формі, як і кредитний договір.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» до Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» про визнання недійсним договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р. тільки в частині, зокрема - підпунктів 1.1.3. та 1.1.4. додатку № 1 до договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., укладеного між ПАТ «НЕОС БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп».

В силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема, органи прокуратури - при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді.

Згідно з п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача, за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

З огляду на викладене, на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача-1 та відповідача-2 - Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» і стягуються в доход Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсними підпункти 1.1.3. та 1.1.4. додатку № 1 до договору факторингу № 5-11/14-Ф від 28.11.2014 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «НЕОС БАНК» (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, 52, офіс 31, ).

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) в дохід Державного бюджету України 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, 52, офіс 31, ) в дохід Державного бюджету України 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.06.2015 р.

Суддя Т.Ю. Трофименко