ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 червня 2015 р. Справа № 918/436/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс"

до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Сібінвестград"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Дворак Анна Миколаївна

про визнання недійсним договору

Представники:

Від позивача : Грабовський В.А., Овдійчук О.О.

Від відповідача : не з'явився

Від третьої особи : Янчук В.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс" звернулося до господарського суду Рівненської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "СібІнвестГрад" про визнання недійсним Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р.

Ухвалою від 08.06.2015 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Дворак Анну Миколаївну.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 21 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «СібІнвестГрад» (Інвестор) було укладено Інвестиційний договір на будівництво, за умовами якого Інвестор зобов'язувався здійснити 100% інвестиції в фінансування нежитлових приміщень універсаму площею 2891,87 кв.м. та підземної стоянки автомобілів площею 5264.3 кв.м. в складі будівництва «першого пускового комплексу 11-ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул. Гагаріна м. Рівне», а Замовник бере на себе зобов'язання: організувати будівництво Об'єкта; ввести Об'єкт в якому знаходиться Майно в експлуатацію; передати Майно Інвестору на умовах та в строки визначених цим Договором.

Згідно п. 1.2. Інвестиційного договору від 21.03.2008р. Замовник також передає, а Інвестор приймає майнові права на Майно з подальшою передачею Замовником Майна у власність Інвестора.

Інвестор зобов'язаний здійснювати витрати на спорудження Майна, в тому числі, але не виключно, оплату вартості робіт та матеріалів, забезпечення технологічним, енергетичним, електротехнічним та іншим устаткуванням для здійснення спорудження Об'єкта згідно узгодженим між ними формами №КВ-2в «Акт приймання виконаних підрядних робіт» та №КБ-Зв «Довідки про вартість виконаних робіт та витрат» (п. 5.1.1. Інвестиційного договору від 21.03.2008р.).

Проте, позивач стверджує, що Інвестор протягом дії Інвестиційного договору від 21.03.2008р. взагалі не виконував своїх зобов'язань і не направив будь-яких коштів для фінансування інвестицій та, відповідно, здійснення будівництва Майна.

Оскільки вищезазначеним Інвестиційним договором від 21.03.2008 року обов'язки сторін за черговістю їх виконання хоча і не поставлені у залежність один від одного, однак, виходячи із правової природи цього договору та його змісту, у такому випадку має місце зустрічне виконання зобов'язання. Зокрема, Замовник зобов'язувався передати у власність Інвестору спершу майнові права на Майно, а у подальшому саме Майно загальна вартість якого становила 15547052.00 грн., водночас Інвестор зобов'язувався здійснити фінансування коштів у розмірі 15547052.00 грн. для будівництва даного Майна.

Проте позивач наголошує, що в даному випадку Інвестиційний договір від 21.03.2008 року був укладений з порушенням чинного законодавства, що тягне за собою його недійсність.

Так, згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Позивач вказує, що від імені ТзОВ «Рівненський МЖК» Інвестиційний договір від 21.03.2008 року підписаний директором Сосюком В.І., а від імені ТзОВ «ІБК «Сібінвестград» - виконавчим директором Кохалевичем Ю.М.

Згідно ч. 2 ст. 98 ЦК України рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Підпунктом «м» пункту 4.3. Статуту ТзОВ «Рівненський МЖК», у редакції затвердженій загальними зборами учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» протокол № 02 від 09.08.2007 року, державну реєстрацію якої проведена державним реєстратором 14.08.2007р. номер запису 3003149, встановлено, що до виключної компетенції зборів учасників Товариства належить прийняття рішення про відчуження майна Товариства, на суму, що становить 50 і більше відсотків вартості майна Товариства.

Згідно балансу станом на 31.12.2007 року загальна вартість майна (чистих активів) ТзОВ «Рівненський МЖК» становила 26 880 000 грн.

Загальна вартість Майна, яке відчужувалося за умовами Інвестиційного договору від 21.03.2008 року становила 15 547 052.00 грн., що склало 57.84% від загальної вартості майна і чистих активів ТзОВ «Рівненський МЖК».

Тобто, у даному випадку для укладення Інвестиційного договору від 21.03.2008 року, відповідно до положень ч. 2 ст. 98 ЦК України та положень п.п. «м» п. 4.3. Статуту позивача слід було отримати згоду загальних зборів учасників ТзОВ «Рівненський МЖК». Проте, загальні збори учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» не приймали будь-якого рішення про відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства.

Крім того, відповідно до п.п. 1. 2 Контракту з директором підприємства, укладеного 17.09.2007 року між ТзОВ «Рівненський МЖК» (Засновник) та Сосюком В.І. (Керівник) останній зобов'язується безпосередньо і через Засновника здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством майна, а Засновник зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника. На підставі контракту виникають трудові відносини між Керівником підприємства та Засновником цього підприємства.

Пунктом 8а Контракту з директором підприємства, укладеного 17.09.2007 року передбачено, що Керівник підприємства зобов'язаний попередньо погоджувати із Засновником: укладення договорів про продаж майна, здачу його в оренду, заставу та отримання кредитів, а також укладення інвестиційних договорів та договорів купівлі-продажу майнових прав.

Проте, директор Сосюк В.І. в порушення вимог ч.2 ст. 98 ЦК України, п.п. «м» п. 4.3. Статуту ТОВ «Рівненський МЖК» в редакції чинній станом на 21.03.2008 року, п. 8а Контракту з директором підприємства, укладеного 17.09.2007 року, підписав Інвестиційний договір від 21.03.2008 року без наявності обов'язкового в даному випадку рішення Загальних зборів учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» про відчуження майна на суму, що становить 57,84% вартості майна товариства та без погодження із ТзОВ «Рівненський МЖК».

Тобто, від імені ТзОВ «Рівненський МЖК» Інвестиційний договір від 21.03.2008 року був укладений директором Сосюком В.І. із перевищенням повноважень, за відсутності обов'язкового в такому випадку рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» про відчуженнямайна товариства на суму, що становить 57.84% загальної вартості майна товариства, що є порушенням вимог ч.2 ст. 98 ЦК України, п.п. «м» п. 4.3. Статуту ТзОВ «Рівненський МЖК», в редакції чинній станом на 21.03.2008 року, п. 8а Контракту з директором підприємства укладеного 17.09.2007 року.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним Інвестиційний договір на будівництво від 21.03.2008 року.

Крім того, позивач просить у зв'язку з визнанням недійсним Інвестиційного договору від 21.03.2008 року застосувати двосторонню реституцію до зобов'язань позивача та відповідача, що виникли із спірного Інвестиційного договору від 21.03.2008 року.

В судовому засіданні представники позивача надали пояснення, які співпадають з позицією, викладеною у позовній заяві.

Відповідач відзиву на позов не подав. Представник відповідача у судові засідання не з'являвся. Поштові відправлення з ухвалами суду, що направлялися на його адресу: 33028, м.Рівне, вул.Драгоманова, 1 кв.8, повернуті відділенням поштового зв'язку з відміткою "За вказаною адресою не значиться" (арк.с. 32, 73).

Відповідно до пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18 зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на, зокрема, закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що відповідача повідомлено належним чином про час та місце проведення судових засідань.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними у ній матеріалами.

Від Дворак А.М. надійшли письмові заперечення по суті спору від 22.06.2015 р., згідно яких вважає вимоги позивача необґрунтованими, оскільки згідно умов Інвестиційного договору від 21.03.2008 р. жодного відчуження майна ТзОВ «Рівненський МЖК» не передбачено. Наголошує, що позивач помилково ототожнює поняття «загальна вартість майна, яке відчужувалося за умовами Інвестиційного договору» та поняття «сума інвестиції», оскільки за умовами п.3.1. Договору передбачено, що фінансування здійснюється шляхом освоєння Інвестором власних та залучених коштів для спорудження Майна. Інвестор є Генпідрядником з будівництва Майна за Договорами генпідряду на капітальне будівництво №1ст від 3 березня 2008 року та №1у від 03 березня 2008 року. Інвестор спрямує кошти на оплату витрат щодо будівництва Майна безпосереднім постачальникам, матеріалів, обладнання, виконавцям робіт, послуг, інших необхідних ресурсів, інших витрат. Пунктом 3.2. визначено, що сума Інвестиції за цим Договором визначається на основі проектно-кошторисної документації на спорудження Майна та складає 15 547 052,00 грн. в тому числі: за універсам загальною площею 2891,87 кв. м. за ціною 7 035 282,00 грн.; за підземну стоянки автомобілів загальною площею 5264,3 кв. м. за ціною 8 511 770,00.

Також вважає хибним висновок позивача щодо перевищення повноважень директора Сосюка В.І. при укладенні спірного Інвестиційного договору та вказує, що позивач повинен довести, що відповідач був обізнаний про застереження щодо повноважень директора Сосюка В.І. при підписанні спірного договору, чого представниками ТзОВ «Рівненський МЖК» не було зроблено.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав доводи, що викладені у письмових поясненнях. Вважає, що відсутні підстави для задоволення даного позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та третьої особи, повно та об'єктивно оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити. При цьому суд виходив з такого.

Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «СібІнвестГрад» (Інвестор) було укладено Інвестиційний договір на будівництво (арк.с. 7-11). Згідно предмету останнього (пункти 1.1.-1.3.) Інвестор зобов'язується здійснити 100 (сто) % (відсотків) Інвестиції в фінансування будівництва нежитлових приміщень універсаму площею 2891,87 (дві тисячі вісімсот дев'яносто один цілих вісімдесят сім сотих) кв. м. та підземної стоянки автомобілів площею 5264,3 (п'ять тисяч двісті шістдесят чотири цілих три десятих) кв. м. надалі по тексту «Майно» в складі будівництва «першого пускового комплексу ІІ-Ї черги будівництва мікрорайону МЖК на вул.Гагаріна м. Рівне» надалі по тексту «Об'єкт», а Замовник бере на себе зобов'язання: організувати будівництво Об'єкта; ввести Об'єкт в якому знаходиться Майно в експлуатацію; передати Майно Інвестору на умовах та в строки визначених цим Договором. За цим Договором Замовник також передає, а Інвестор приймає майнові права на Майно з подальшою передачею Замовником Майна у власність Інвестора. Інвестор набуває право власності на Майно в розмірі 100 (ста) % .

За умовами пунктів 3.1.-3.3. Інвестиційного договору на будівництво фінансування здійснюється шляхом освоєння Інвестором власних та залучених коштів для спорудження Майна. Інвестор є Генпідрядником з будівництва Майна за Договорами генпідряду на капітальне будівництво №1ст від 3 березня 2008 року та №1у від 03 березня 2008 року. Інвестор спрямує кошти на оплату витрат щодо будівництва Майна безпосереднім постачальникам, матеріалів, обладнання, виконавцям робіт, послуг, інших необхідних ресурсів, інших витрат. Сума Інвестиції за цим Договором визначається на основі проектно-кошторисної документації на спорудження Майна та складає 15 547 052,00 (п'ятнадцять мільйонів п'ятсот сорок сім тисяч п'ятдесят дві грн.) в тому числі: за універсам загальною площею 2891,87 (дві тисячі вісімсот дев'яносто один цілих вісімдесят сім сотих) кв. м. за ціною 7 035 282,00 (сім мільйонів тридцять п'ять тисяч двісті вісімдесят дві грн.); за підземну стоянки автомобілів загальною площею 5264,3 (п'ять тисяч двісті шістдесят чотири цілих три десятих) кв. м. за ціною 8 511 770,00 (вісім мільйонів п'ятсот одинадцять тисяч сімсот сімдесят грн.). З яких 6 860 000,00 (шість мільйонів вісімсот шістдесят тисяч) грн. Інвестор направляє частинами до 30 (тридцятого) травня 2008 (дві тисячі восьмого) року на спорудження Майна. Решта суми, а саме 8 687 052,00 (вісім мільйонів шістсот вісімдесят тисяч п'ятдесят дві) гривень Інвестор направляє на будівництво Майна протягом всього строку його спорудження до моменту передачі Майна Замовником Інвестору, але не пізніше трьох місяців після реєстрації права власності на це Майно. Валюта оплати - національна валюта України (гривня). Порядок фінансування будівництва Майна може бути змінений за письмовою згодою Сторін у додатку до цього договору.

Предметом розгляду даного спору є визнання недійсним Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «СібІнвестГрад».

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності; державного інвестування, у тому числі державної підтримки реалізації інвестиційних проектів відповідно до положень цього Закону, здійснюваного органами державної влади та органами влади Автономної Республіки Крим за рахунок коштів бюджетів, позабюджетних фондів і позичкових коштів, а також державними підприємствами і установами за рахунок власних і позичкових коштів; інвестування, здійснюваного органами місцевого самоврядування; іноземного інвестування, здійснюваного іноземними громадянами, юридичними особами та державами; спільного інвестування, здійснюваного громадянами та юридичними особами України, іноземних держав.

У чинному законодавстві відсутнє визначення поняття «ін вестиційний договір». Проте, за ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, що регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є інвестиційний договір.

Останній є правовою формою взаємовідносин між інвес тором та іншими учасниками інвестиційної діяльності. Договір повинен відповідати економічній сутності інвестування, тобто за кріплювати факт вкладення коштів в об'єкт інвестування.

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем спірний договір є інвестиційним договором.

Проаналізувавши зміст Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р. суд прийшов до висновку, що його умови стосуються волевиявлення сторін щодо встановлення, зміни або припинення прав і обов'язків, пов'язаних зі здійсненням вкладання та реалізації інвестицій в обраний об'єкт інвестування.

Слід звернути увагу, що умови згаданого правочину не передбачають відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс" його майна на суму, що становить 57.84% загальної вартості майна товариства, а лише закріплюють факт вкладення коштів відповідача ТзОВ «СібІнвестГрад» в об'єкт інвестування.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову). Вказана позиція також відображена у абз.5 пункту 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Позивач звернувся до суду із даним позовом та наполягає на тому, що існують підстави визнання недійсним спірного договору, оскільки він був укладений директором Сосюком В.І. із перевищенням повноважень, за відсутності обов'язкового в такому випадку рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» про відчуженнямайна товариства на суму, що становить 57.84% загальної вартості майна товариства. Крім того вказує, що відповідно до пункту 8а Контракту з директором підприємства, укладеного 17.09.2007 року між ТзОВ «Рівненський МЖК» (Засновник) та Сосюком В.І. (Керівник) передбачено, що Керівник підприємства зобов'язаний попередньо погоджувати із Засновником: укладення договорів про продаж майна, здачу його в оренду, заставу та отримання кредитів, а також укладення інвестиційних договорів та договорів купівлі-продажу майнових прав.

Щодо наведеного твердження позивача суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Дійсно підпунктом «м» пункту 4.3. Статуту ТзОВ «Рівненський МЖК». у редакції затвердженій загальними зборами учасників ТзОВ «Рівненський МЖК» протокол № 02 від 09.08.2007 року, державну реєстрацію якої проведена державним реєстратором 14.08.2007р., номер запису 3003149, встановлено, що до виключної компетенції зборів учасників Товариства належить прийняття рішення про відчуження майна Товариства, на суму, що становить 50 і більше відсотків вартості майна Товариства.

Однак, як уже вказувалося вище, умови Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р. не передбачають відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс" його майна на суму, що становить 57.84% загальної вартості майна товариства, а лише закріплюють факт вкладення коштів відповідача ТзОВ «СібІнвестГрад» в об'єкт інвестування.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не надано доказів того, що на виконання спірного договору ТзОВ «Рівненський МЖК» передало будь-яке майно на суму, що становить 57.84% загальної вартості майна товариства.

У пункті 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" висвітлена позиція стосовно того, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності. Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

У даному випадку ні позивачем, ні відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень керівника позивача, але, незважаючи на це, вчинив з ним спірний правочин.

Також позивач наголошує, що зі сторони відповідача протягом дії Інвестиційного договору від 21.03.2008р. останній взагалі не виконувався та не відбувалося фінансування будівництва МАЙНА.

Слід зауважити, що у процесі розгляду даного спору судом витребовувалися від сторін документи, які свідчать про фактичне виконання умов Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р.

Однак ні позивачем, ні відповідачем такі докази суду не надані.

Суд звертає увагу, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Вказана позиція також відображена у пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

В силу статей 43, 47, 33, 38 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Отже, враховуючи все вищевикладене, господарський суд прийшов до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України та не навів обґрунтованих підстав для визнання недійсним Інвестиційного договору на будівництво від 21.03.2008 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненський Молодіжний Жилий Комплекс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «СібІнвестГрад».

Щодо вимоги позивача про застосування двосторонньої реституції суд зазначає, що за ст. 216 ЦК не створює юридичних наслідків саме недійсний правочин. За загальним правилом, основним правовим наслідком недійсності правочину є двостороння реституція. Суть двосторонньої реституції полягає в тому, що кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тобто двосторонньою реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення.

Оскільки у даному випадку відсутні підстави визнання недійсним Інвестиційного договору від 21.03.2008 р., відповідно позовна вимога в частині застосування двосторонньої реституції задоволенню не підлягає.

Доводи позивача, що викладені у позовній заяві спростовуються наведеними вище правовими нормами та матеріалами справи, тому не приймаються судом до уваги.

Таким чином у задоволенні даного позову слід відмовити повністю у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з розглядом справи при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено "23" червня 2015 року

Суддя Бережнюк В.В.