ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.06.15р. Справа № 904/3648/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс", м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діола", с. Новопілля Криворізького району Дніпропетровської області

про визнання недійсним договору поставки від 11.12.2013р. № 733/13-И

Суддя ЗАГИНАЙКО Т.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, дов. від 03.06.2015р. №52;

ОСОБА_2- представник, дов. від 22.01.2015р. №2 (був присутній у судовому засіданні 15.06.2015р.);

від відповідача: ОСОБА_3 - представник, дов. від 25.03.2015р. б/н. ;

ОСОБА_4 представник, дов. Від 25.03.2015р. б/н;

ОСОБА_5 - представник, дов. від 25.03.2015р. б/н (був присутній у судових засіданнях 02.06.2015р. та 15.06.2015р.);

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсним Договір поставки від 11.12.2013р. №733/13-И, укладений між сторонами.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що: - сторони не узгодили умови про загальну суму поставки; - у специфікаціях не вказано експедитора, тому сторони не узгодили умови здійснення розрахунків; - директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Діола" не мав повноважень на укладення правочину на суму 142 000 000 грн. 00 коп.; - директор Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" діяв з перевищенням повноважень, оскільки укладення правочинів, очікувана сума яких перевищує 50 000 000 грн. 00 коп. на рік, має бути погоджено наглядовою радою товариства, тоді як спірний правочин укладений на суму 142 000 000 грн. 00 коп.

Відповідач у запереченнях (вх.№29525/15 від 14.05.2015р.) проти позову просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що: - жодним актом цивільного законодавства не передбачено обов'язок сторін при укладені господарських договорів зазначити тверду суму загальної вартості договору, а отже вважати її не узгодженою немає законних підстав; - згідно умов договору транспортні витрати перевізнику здійснює експедитор вантажоодержувача, а вантажоодержувачем є ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча»; - спірний договір підписаний від відповідача директором товариства ОСОБА_6, що діє на підставі статуту відповідача, та скріплений печаткою товариства; - статут відповідача, зокрема пункт 7.2, на який посилається позивач, взагалі не містить обмеження відносно підписання договорів.

Оригінали документів, оглянуті у судових засіданнях, відповідають копіям, залученим до матеріалів справи.

За клопотанням позивача здійснювався запис розгляду судової справи за допомогою технічних засобів, а саме: автоматизованої системи „Документообіг господарських судів на носій CD-R серійний номер 1011106RА39090.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013р. між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест-Ресурс" в особі директора по закупівлям і логістиці ОСОБА_7, що діяв на підставі довіреності від 06.12.2013р. №47, як покупцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Діола" в особі директора ОСОБА_6, що діяла на підставі Статуту, як постачальником, було укладено Договір поставки №733/13-И (надалі Договір поставки), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобовязується поставити покупцеві метали чорні вторинні (згідно ДСТУ 4121-2002 "ОСОБА_4 чорні вторинні. Загальні технічні умови" та умовам цього Договору), в подальшому іменовані - металобрухт, і організувати його доставку на адресу вантажоотримувача, а покупець зобовязується прийняти металобрухт і оплатити його вартість.

Договір вступає в силу з 1.01.2014р. та діє по 31.12.2014р., включно (пункт 10.1 Договору поставки).

У пункті 2.1 Договору поставки сторони узгодили, що ціна, номенклатура і кількість металобрухту, що постачається, визначається сторонами у специфікаціях до цього Договору; специфікації, оформлені належним чином і підписані уповноваженими представниками сторін, складають невідємну частину даного договору.

Загальна сума договору є величиною змінною, складається з суми всіх специфікацій, оформлених до даного договору і орієнтовно складає 142 000 000 грн. 00 коп. без ПДВ. (пункт 2.2 Договору поставки).

Відповідно до пункту 3.4 Договору поставки якщо інше не обумовлено сторонами у відповідних специфікаціях до цього Договору, то при поставці металобрухту на адресу вантажоотримувача залізничним транспортом, транспортні витрати в ціну металобрухту не входять; оплату транспортних витрат в розмірі тарифу, встановленого "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом в межах України та повязані з ним послуги" з урахуванням коефіцієнтів, встановлених державними органами (підприємствами) на час відправлення вантажу, перевізнику здійснює експедитор, вказаний у відповідній специфікації, а їх відшкодування експедитору здійснює вантажоотримувач.

У специфікаціях від 31.01.2014р. №02/1-И, від 24.02.2014р. №02/2-И, від 28.02.2014р. №03/1-И, від 01.04.2014р. №04/1-И, від 11.04.2014р. №04/2-И та від 18.04.2014р. №04/3-И до Договору поставки сторони узгодили вид металобрухту, кількість, ціну та суму. Вантажоотримувачем згідно специфікацій є ПАТ „ММК ім. Ілліча.

Як вбачається на виконання умов Договору поставки відповідачем 28.02.2014р., 31.03.2014р., 30.04.2014р. та 31.05.2015р. було поставлено позивачу металобрухт, про що свідчать Акти від 28.02.2014р., від 31.03.2014р., від 30.04.2014р. та від 31.05.2015р. приймання-передачі металобрухту до Договору поставки (а.с. 54-58).

Позивачем було сплачено поставлений відповідачем товар на загальну суму 1 700 000 грн. 00 коп., що підтверджується випискою по рахунку відповідача за 14.04.2015р. (а.с. 59).

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

Позивач вважає, що сторони не узгодили умови про загальну суму поставки та умови здійснення розрахунків з оплати транспортних витрат, Договір поставки підписаний неуповноваженими особами; відповідач проти цього заперечує, що є і причиною спору.

Враховуючи викладене суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

При цьому стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Отже, цивільно-правовий договір є правовою формою узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків і з моменту укладення договору всі його умови стають однаково обовязковими для виконання сторонами.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що сторони не узгодили умови про загальну суму в Договорі поставки.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається; якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно з частиною 2 статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору; ціна зазначається в договорі у гривнях; ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Отже, з аналізу вищевикладених положень законодавства та Договору поставки вбачається, що при укладенні Договору поставки сторонами узгоджено умову щодо ціни договору. Посилання позивача на те, що сума підписаних специфікацій становить 7 883 882 грн. 88 коп., тоді як в пункті 2.2 Договору поставки передбачено орієнтовну суму 142 000 000 грн. 00 коп., є безпідставним, оскільки в Договорі поставки зазначено орієнтовну суму, отже, вона може змінюватися сторонами.

Також позивач вважає, що оскільки у специфікаціях не вказано експедитора, то сторони не узгодили умови здійснення розрахунків.

Відповідно до пункту 9 специфікацій від 31.01.2014р. №02/1-И, від 24.02.2014р. №02/2-И, від 28.02.2014р. №03/1-И, від 01.04.2014р. №04/1-И, від 11.04.2014р. №04/2-Ита від 18.04.2014р. №04/3-И транспортні витрати в ціну металобрухту не входять; оплату транспортних витрат у розмірі тарифу, встановленого "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом та межах України та повязані з ним послуги" з урахуванням коефіцієнтів, встановлених державними органами (підприємствами) на час відправлення вантажу, перевізнику здійснює експедитор вантажоотримувача, а їх відшкодування експедитору здійснює вантажоотримувач.

Отже, як вбачається, оплату транспортних витрат здійснює експедитор, а відшкодування експедитору здійснює вантажоотримувач. Таким чином, умови здійснення розрахунків з оплати транспортних витрат визначено пунктом 9, укладених сторонами специфікацій.

Також в обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до статутних документів відповідача ОСОБА_6, яка підписала Договір поставки від імені відповідача, не мала повноважень щодо укладення правочину на суму 142000000 грн. 00 коп.

Відповідно пункту 1.2 до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", затвердженого протоколом від 05.09.2012 №19 загальних зборів учасників, зареєстрованого в державному реєстрі 18.09.2012 за №5000128, ОСОБА_6 є учасником товариства.

Згідно з пунктом 6.1 Статуту відповідача ОСОБА_6 володіє 100 частками статутного капіталу, що у грошовому вираженні становить 100%.

Пунктом 7.1 Статуту відповідача передбачено, що вищим органом товариства є загальні збори; вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 є єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", отже вона і є вищим органом товариства.

Відповідно до пункту 7.5 Статуту відповідача управління поточною діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом - директором, яким може бути один із учасників, або інша особа, прийнята на дану посаду у відповідності до вимог трудового законодавства.

Згідно з наказом від 01.07.2009 №7 ОСОБА_6 поклала на себе виконання обовязків директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" з 01.07.2009р.

У пункті 7.7 Статуту відповідача передбачено, що директор вправі без доручення виконувати дії від імені товариства; він уповноважений керувати поточними справами товариства, виконувати рішення загальних зборів, представляти товариство у його відносинах з іншими юридичними та фізичними особами, вести переговори, укладати від імені товариства угоди, з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 7.2 Статуту, відкривати рахунки в банківських установах та виконувати інші дії в звязку з керівництвом поточною діяльністю товариства.

Таким чином, посилання позивача на відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" повноважень на підписання Договору поставки є безпідставними.

Крім того, позивач вважає, що Договір поставки підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що директор по закупівлям і логістиці Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС" діяв з перевищенням повноважень, оскільки укладення правочинів, очікувана сума яких перевищує 50 000 000 грн. 00 коп. на рік, має бути погоджено наглядовою радою товариства, тоді як спірний правочин укладений на суму 142 000 000 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 18.8.11 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-РЕСУРС", затвердженого протоколом від 17.01.2012 №1 загальних зборів учасників товариства, зареєстрованого в державному реєстрі 02.09.2013 за №3006332, до компетенції наглядової ради товариства відноситься надання попереднього дозволу на укладення товариством протягом календарного року будь-якого іншого правочину (на закупівлю та/або продаж сировини, продукції власного виробництва тощо), якщо загальна очікувана сума усіх правочинів з одним контрагентом перевищує 50 000 000,00 грн. на рік.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі (частина 4 статті 92 Цивільного кодексу України).

Пунктом 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" передбачено, що при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК. Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 р.

Статтею 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут (пункт 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно пункту 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір поставки був схвалений позивачем шляхом прийняття його до виконання, про що свідчать Акти від 28.02.2014р. та від 31.03.2014р. приймання-передачі металобрухту до Договору поставки та часткова оплата за зазначений металобрухт.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Враховуючи викладене господарський суд доходить висновку про відповідність укладеного Договору поставки вимогам чинного законодавства, а відповідно про відсутність підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами Договору поставки.

З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

СУДДЯ Т.В. ЗАГИНАЙКО

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК України,

„26„ червня 2015р.