ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 року Справа № 904/882/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Прокопенко А.Є. (доповідач)

суддів: Дмитренко Г.К., Величко Н.Л. (зміна складу судової колегії відбулась на підставі розпорядження секретаря судової палати ОСОБА_1 від 05.06.2015р.)

при секретарі судового засідання: Однорог О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 19.01.15, представник;

представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2015 року у справі №904/882/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Укрпромсервіс», м.Дніпропетровськ

до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», м.Дніпропетровськ

про стягнення 233 095,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2015р. по справі №904/882/15 (суддя Ніколенко М.О.) позов задоволено.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод на користь товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче обєднання Укрпромсервіс заборгованість у сумі 233095,20 грн. та 4661,90 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із рішенням суду, приватне акціонерне товариство Дніпропетровський тепловозоремонтний завод подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2015 року по справі №904/882/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче обєднання Укрпромсервіс до приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод про стягнення суми боргу 233095,20 грн. та суми судового збору у розмірі 4661,90 грн. відмовити повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що позивачем не надано на адресу відповідача позовної заяви з додатками, клопотання про відкладення розгляду справи господарським судом не взято до уваги. Між сторонами укладено не договір у спрощеній формі, а два тендерні договори №14041т від 22.04.2014р. та №14045т від 23.05.2015р. Листом №15-52/357 від 28.08.2014р. відповідач повідомив позивача про розірвання договору №14045т від 23.05.2014р. Між сторонами не було узгоджено порядок оплати грошових коштів, в рахунках-фактурах та видаткових накладних також не було визначено строк оплати. В матеріалах справи відсутній акт звірки розрахунків, складений сторонами та претензія до відповідача.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.168-170).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення присутніх у судових засіданнях представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Укрпромсервіс» звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про стягнення 233095,50 грн., посилаючись на те, що відповідач не оплатив товар, отриманий за видатковими накладними №РН1-0265 від 26.05.14, №РН1-0266 від 26.05.14, №РН1-0494 від 21.04.14, №РН1-0469.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар за видатковими накладними №РН1-0265 від 26.05.14, №РН1-0266 від 26.05.14, №РН1-0494 від 21.04.14, №РН1-0469 на загальну суму 233095,20 грн. (а.с.14,18,23,28).

У листах №№15-19/179,15-19/180 від 23.12.2014р. відповідач вказав, що ним розглянуто листи позивача про те, що завод має заборгованість у сумі 52800 грн. та 180 295,20 грн. відповідно і повідомив позивача про те, що його підприємство включено до графіку погашення боргу впродовж першого півріччя 2015р. (а.с.11,12).

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають із підстав, встановлених статтею 11 наведеного Кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Господарський суд дійшов висновку про те, що між сторонами у спрощений спосіб (шляхом прийняття до виконання та складання видаткових накладних з довіреностями) укладено договір поставки товару.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п.1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи предявив йому кредитор повязану з цим вимогу.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про те, що між сторонами не було узгоджено порядок оплати грошових коштів, у рахунках-фактурах та видаткових накладних також не було визначено строк оплати, відсутня претензія до відповідача, колегією суддів відхиляються.

Щодо відсутності в матеріалах справи акту звірки розрахунків, то судова колегія зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків сторін є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості на певну дату та фіксує стан розрахунків між сторонами. Грошові зобов'язання сторін можуть підтверджуватись лише первинними документами, тоді як акт звірки взаєморозрахунків сторін не є первинним документом, він не може підтверджувати здійснення господарських операцій та створювати будь-які права та обов'язки для сторін.

У пункті 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" вказано, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10).

Відповідач не відмовився від поставленого товару, отже у нього, в силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України, виникло зобов"язання по оплаті отриманого товару, яке повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За доводами скаржника між сторонами укладено не договір у спрощеній формі, а два тендерні договори №14041т від 22.04.2014р. та №14045т від 23.05.2015р. Також скаржник посилається на лист №15-52/357 від 28.08.2014р., яким він повідомив позивача про розірвання договору №14045т від 23.05.2014р., як на наявність договірних відносин.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р. відповідача було зобовязано надати тендерні договори №14041т від 22.04.2014р. та №14045т від 23.05.2015р. Вимоги ухвали відповідачем не виконано.

Згідно статей 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, відповідачем не підтверджено належними доказами факт поставки позивачем товару за тендерними договорами №14041т від 22.04.2014р. та №14045т від 23.05.2015р. Позивач у судових засіданнях заперечив факт укладання з відповідачем будь-яких договорів.

Посилання скаржника на те, що за договором №14041т від 22.04.2014р. у нього обліковується заборгованість в сумі 52800 грн., а за договором №14045т від 23.05.2014р. обліковується заборгованість в сумі 180295,20 грн., судовою колегією відхиляються, оскільки відповідачем вказані тендерні договори до матеріалів справи не надано.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не надіслано на адресу відповідача позовної заяви з додатками, а клопотання про відкладення розгляду справи залишено господарським судом поза увагою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками, що підтверджується поштовою квитанцією №ПН55 від 14.01.2015р. та описом вкладення до цінного листа (а.с.5-6.).

Відповідно до матеріалів справи подане до господарського суду клопотання відповідача №15-19/21 від 25.02.2015р. про відкладення розгляду справи (а.с.35-36) було мотивовано тим, що представник заводу буде знаходитись у відрядженні до м.Львова з метою участі в судовому засіданні, однак доказів на підтвердження наведених обставин до клопотання відповідачем не надано.

Статтею 28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Повноваження сторони або третьої особи від імені юридичної особи може здійснювати її відособлений підрозділ, якщо таке право йому надано установчими або іншими документами.

Відповідачем судам обох інстанцій не надано доказів неможливості участі у судовому засіданні керівника підприємства, іншої особи, повноваження якої визначені законодавством або установчими документами, будь-якого представника, повноваження якого підтверджуються довіреністю відповідача.

Згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відповідач про час та місце розгляду справи був обізнаний, про що ним вказано у клопотанні №15-19/21 від 25.02.2015р. про відкладення розгляду справи (а.с.35-36).

Отже, висновки господарського суду відповідають матеріалам і обставинам справи, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують таких висновків.

Враховуючи вищевикладене, підстави для скасування рішення господарського суду, які передбачені статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Судовий збір за перегляд справи по апеляційній скарзі покладається на скаржника відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2015 року у справі №904/882/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 30.06.2015р.

Головуючий суддя А.Є. Прокопенко

Суддя Г.К.Дмитренко

Суддя Н.Л.Величко