ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2015 р.Справа № 922/2290/13

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Харківського обласного КП "Дирекція розвитку інфраструктури території", м. Харків
про стягнення 23516725,75 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Закаблуков А.С., дов.№ 268 від 05.01.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території» (надалі - відповідач, ХОКП «ДРІТ»), в якому просило суд стягнути з відповідача суму основного боргу 19589613,98 грн., пеню у розмірі 1562420,58 грн., інфляційні витрати у розмірі 62370,03 грн. та 3 % річних в розмірі 651048,17 грн., а також витрат зі сплати судового збору.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про закупівлю природного газу № 030112-БО-32 від 23.01.2012 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.11.14 р. (суддя Суслова В.В.) клопотання Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволено. Зменшено розмір стягнення штрафних санкцій на 90 %. Клопотання Відповідача про відстрочку виконання рішення задоволено частково. Відстрочено виконання рішення на п'ять місяців до 17.05.2014 року. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - 19589613,98 грн. основного боргу, 156242,06 грн. пені, 165127,30 грн. 7 % штрафу, 651048,17 грн. 3 % річних, 68637,48 грн. судового збору. В задоволені позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1406178,52 грн., 7 % штрафу у розмірі 1486145,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 62379,03 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду.

Постановою апеляційного господарського суду по справі № 922/2290/13 від 02.02.2015 р. (колегія суддів у складі: Істоміна О.А., Білецька А.М., Горбачова Л.П.) апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» була задоволена частково. Рішення господарського суду Харківської області від 17 листопада 2014 року по справі № 922/2290/13 скасовано в частині задоволення клопотання Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території» у наданні відстрочки виконання рішення на п'ять місяців до 17 травня 2014 року. У іншій частині залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими актами у справі в частині відмови в стягнення інфляційних втрат в сумі 62379,03 грн., пені в сумі 1406178,52 грн. та 7% штрафу в сумі 1486145,68 грн., Позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати в оскаржуваній частині, позов задовольнити повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2015 року по справі №922/2290/13 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволено частково. Рішення господарського суду Харківської області від 17.11.2014 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2015 р. у справі № 922/2290/13 скасовано в частині відмови у стягненні інфляційних витрат у розмірі 62370,03 грн., і в цій частині справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Вищий господарський суд України у своїй постанові обґрунтував свою правову позицію тим, що суди ухилились від розгляду позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат, не навівши при цьому обґрунтувань неможливості розгляду вимог Позивача в цій частині.

На підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 15.05.2015 року справа при новому слуханні в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 62370,03 грн., була призначена на 18.06.2015 року.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат.

Представник Відповідача проти стягнення інфляційних витрат заперечував та просив суд відмовити у їх стягненні. В обґрунтування своєї правової позиції по справі надав суду відзив на позовну заяву. Так Відповідач згідно наданого до суду відзиву вказував, що Позивач у розрахунку наданому до позову не вірно визначив період розрахунку інфляційних витрат, а саме: по сумі 9346463,93 грн. визначений період з 16.01.2012 року по 14.04.2012 р., хоча заборгованість за цією сумою виникла тільки з 15.02.2012 р.; по сумі 10345080,46 грн. узятий період з 16.02.2012 року по 15.03.2012 р., хоча заборгованість за цією сумою виникла тільки з 15.03.2012 р. Крім цього, вказував Відповідач, розрахунок зроблений в супереч пункту 3 роз'яснень ВАСУ № 02-5/223 від 12.05.99 р. з наступними змінами та доповненнями де було зазначено, що належна до стягнення сума з урахуванням індексу інфляції розраховується на момент пред'явлення позову. Звертав увагу на той факт, що при розгляді аналогічної справи №5023/129/12 Вищий господарський суд України у своєї постанові від 03.12.2012 року підтвердив обґрунтованість цієї правової позиції. Також звертав увагу на той факт, що при вирішенні господарської справи № 922/3594/14 судом був прийнятий розрахунок інфляційних у відповідності до якого були стягнуті інфляційні витрати нараховані на заборгованість по договору №030112-БО-32 від 23.01.2012 року за період починаючи з липня 2013 року по липень 2014 року з урахуванням суми дефляції, що виникла за період виникнення заборгованості по день пред'явлення позову по справі № 922/2290/13, тобто починаючи з березня 2012 року по червень 2013 року. Разом з цим, як вказував Відповідач, на час розгляду даної справи рішення по справі № 922/3594/14 від 27.04.2015 року вступило у законну силу та не оскаржувалося у апеляційному порядку, тому в силу ст. 35 ГПК України суду потрібно узяти до уваги той факт, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Фактично по справі № 922/2290/13 інфляції на суму заборгованостей з моменту їх виникнення до моменту звернення Позивача в суд з позовом не було, навпаки розрахунок по справі № 922/3594/14 свідчить про те, що за даний період була не інфляція, а дефляція у розмірі 131127,30 грн.

Судом було відкладено розгляд справи на 25.06.2015 року з метою отримання письмових пояснень від Позивача щодо постанови Вищого господарського суду України від 07.04.2015 року та відносно викладеного Відповідачем у відзиві.

Представник Позивача в призначене судом на 25.06.2015 року судове засідання не з'явився, жодних пояснень та розрахунків, що просив суд від Позивача не надав.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині інфляційних витрат, вказує на наступне.

Так, 23.01.2012 року між ХОКП «ДРІТ» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» був укладений договір № 030112-БО-32 про купівлю-продаж природного газу.

У відповідності до п. 4.1. цього договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за період з 1.01.2012 року по 30.04.2012 року передав у власність відповідача природний газ, у свою чергу відповідач виконав свої зобов'язання за договором не повністю та оплатив частково за отриманий природний газ, також оплати зробив не своєчасно, що стало підставою для звернення позивача до суду за стягненням основного боргу, штрафних санкцій та інших нарахувань за прострочку платежів.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За неналежне виконання зобов'язань за спірним договором Позивач нарахував Відповідачу інфляційні витрати у розмірі 62370,03 грн.

Відповідач не визнає вимоги в частині стягнення інфляційних витрат посилаючись на той факт, що Позивач у розрахунку наданому до позову не вірно вказав дати з яких виникла заборгованість по кожній з сум та не вірно узяв період розрахунку інфляційних витрат.

Згідно з п. 3 роз'яснень Вищого господарського суду України від 12.05.99 № 02-5/223 "Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції" належна до стягнення сума з урахуванням індексу інфляції розраховується на момент пред'явлення позову.

Крім того суд бере до уваги той факт, що при вирішенні господарської справи №922/3594/14 по якій було прийняте рішення 27.04.2015 року, яке на час розгляду справи вступило у законну силу та не оспорювалося позивачем, був прийнятий розрахунок інфляційних у відповідності до якого були стягнуті інфляційні витрати нараховані на заборгованість по договору №030112-БО-32 від 23.01.2012 року за період починаючи з липня 2013 року по липень 2014 року з урахуванням суми дефляції, що виникла за період виникнення заборгованості по день пред'явлення позову по справі № 922/2290/13, тобто починаючи з березня 2012 року по червень 2013 року.

Розрахунок інфляційних витрат наведений Позивачем у позові має помилки по датам виникнення заборгованості на яку нараховуються інфляційні витрати. Це відноситься до суми 9346463,93 грн. узятий період з 16.01.2012 року по 14.04.2012 р., хоча заборгованість за цією сумою виникла тільки з 15.02.2012 р.; по сумі 10345080,46 грн. узятий період з 16.02.2012 року по 15.03.2012 р., хоча заборгованість за цією сумою виникла тільки з 15.03.2012 р. Крім того розрахунок інфляційних витрат не відповідає п. 3 роз'яснень Вищого господарського суду України від 12.05.99 № 02-5/223 "Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції", тому як Позивач звернувся до суду у червні 2013 року, та не відповідає його правової позиції по справі №922/3594/14, тому як він погодився з рішенням суду та розрахунком згідно якого було прийняте рішення по цієї справі, факти встановлені по якому в силу ст. 35 ГПК України є обов'язковими при вирішенні цієї справи. До того ж розрахунок інфляційних витрат, що був підставою для прийняття рішення по справі №922/3594/14 за зобов'язаннями січня - травня 2012 р. за період з 15.02.2012 р. по 06.2013 року був перевірений судом та є вірним, тому суд вважає його належним та виходячи з нього вважає, що інфляції на суму заборгованості з моменту їх виникнення до моменту звернення «Позивача» в суд з позовом по даній справі не було, навпаки за даний період була не інфляція, а дефляція у розмірі 131127,30 грн.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 33-34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.06.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк