РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015№910/11722/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води»
до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»
простягнення страхового відшкодування у розмірі 12042,32 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Зубенко А.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явились.

У судовому засіданні 24.06.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення пені у розмірі 4 513,94 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 7 093,98 грн., 3% річних у розмірі 434,40 грн., що разом складає суму у розмірі 12 042,32 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2015 порушено провадження у справі №910/11722/15, розгляд справи призначений на 10.06.2015.

Ухвалою від 10.06.2015 розгляд справи відкладено на 24.06.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 24.06.2015 підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 24.06.2015 не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 24.06.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20.03.2014р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Івеко» державний номер АІ9173ЕС під керуванням Сокола К.Л. та автомобіля «Volkswagen Golf» державний номер АА4631МІ, що належить ТОВ «Корпорація «Українські мінеральні води».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2014р. винним у скоєному ДТП визнано Сокола К.Л., цивільно-правова відповідальність якого застрахована у страховій компанії ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»

За твердженням позивача 21.03.2014 в межах встановленого законодавством строку позивач звернувся до відповідача з повідомленням про страховий випадок та надало всі необхідні документі для подальшого здійснення страхової виплати.

14.05.2015 потерпілий у друге звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування за страховим випадком №428-14к від 21.03.2014р. Означена заява була прийнята працівником страхової компанії, про що свідчить відмітка про прийняття вх.№153 від 14.05.2014р.

Стаття 979 ЦК України передбачає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Після настання страхової події позивач повідомив відповідача своєчасно, що підтверджується матеріалами справи та будь-яких заперечень щодо цього з боку відповідача суду не надано.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем був здійснений розрахунок страхового відшкодування від 14.05.2014 та складений страховий акт №428-14к від 10.07.2014, згідно якого, відповідач прийняв рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 23 490,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача 27.10.2014 з вимогою №201/14 від 22.10.2014 за змістом якої просив відповідача вказати точну дату страхового відшкодування. Зазначив, що у протилежному випадку звернеться до Моторного (транспортного) бюро України, Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг зі скаргами про порушення чинного законодавства, а також в суд щодо стягнення вищезазначеної суми. В цьому випадку на відповідача буде додатково покладено обов'язок по сплаті судових витрат, а також штрафних санкцій передбачених діючим законодавством України.

25.11.2014 позивач звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг із скаргою №220/14 від 25.11.2014р. про порушення страховиком законодавства про страхову діяльність, за змістом якої просив провести перевірку в частині дотримання страхового законодавства ПрАТ «УТСК» щодо незаконного затримання виплати страхового відшкодування та затягування розгляду страви №428-14к від 21.03.2014р., за умови виявлення факту порушення застосувати відповідні заходи впливу щодо відновлення порушених прав ТОВ «Корпорація «Українські мінеральні води» .

Листом №341/13-11 від 02.02.2015р. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг повідомила про те що під час перевірки Комісією документів страховика, було виявлено ознаки порушення страховиком законодавства у сфері фінансових послуг щодо невиконання страховиком зобов'язання протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Позивач 25.02.2015р. звернувся до відповідача з вимогою №33/15 від 23.05.2015р., за змістом якої позивач зазначив, що заяву про виплату страхового відшкодування було подано 21.03.2014р., останнім днем виплати є 22.06.2014р. Перевищення цього строку є підставою для нарахування пені. Позивач неодноразово звертався з вимогою про виплату страхового відшкодування, однак відповідачем не було сплачено визначену суму. У зв'язку з чим позивач просить виплатити суму страхового відшкодування не пізніше 01.03.2015р.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи, що заяву про виплату страхового відшкодування було подано 14.05.2014, останнім днем виплати є 12.08.2014.

За твердженням позивача 25.03.2015 відповідачем було виплачено страхове відшкодування на користь позивача у розмірі 23 490,00 грн. однак зі значним перевищенням строку виплати - на 225 днів.

Перевищення зазначеного строку виплати є підставою для нарахування пені страховику, загальна сума якої становить 4 513,94 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів визначених в страхового акті не виконав в повному обсязі (неналежне виконання), однак допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

При настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом, згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування".

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Дослідивши представлений позивачем розрахунок вказаних вимог суд дійшов наступних висновків:

- обраний позивачем початок періоду нарахування пені не суперечить моменту настання прострочення з оплати товару;

- позивачем при розрахунку пені не враховано, що відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане. Тобто спеціальним законодавством встановлено присікальний строк нарахування штрафних санкцій. Після закінчення вказаного строку їх нарахування припиняється Позивач просить стягнути пеню за період з 13.08.2014 по 25.03.2015, однак враховуючи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України пеня може бути нарахована за період з 13.08.2014 по 13.02.2015;

Відповідно до ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

В порушення ч.6 ст. 232 ГК України, позивач нарахував неустойку за період, що перевищує шість місяців, що також судом прийнято до уваги.

Суд, з урахуванням зроблених раніше висновків, щодо початку періоду нарахування пені, та приймаючи до уваги приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, за допомогою відповідної програми системи інформаційно-правового забезпечення „Законодавство", встановив що сума пені (в межах обраного періоду), що підлягає задоволенню становить 3 212,66 грн., у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні пені у розмірі 1 301,28 грн.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 434,40 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 7 093,98 грн. які нарахований через прострочення виплати страхового відшкодування.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Суд перевірив розрахунок 3% річних, наведений у заяві про збільшення позовних вимог та визнав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у розмірі заявленому до стягнення, тобто у розмірі 434,40 грн.

При здійсненні перерахунку інфляційних втрат за період вказаний позивачем, суд встановив, що їх розмір не перевищує розміру що може бути нарахований за обраний позивачем період, у зв'язку з чим сума інфляційних нарахувань підлягає задоволенню у розмірі заявленому позивачем - 7 093,98 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з наведених вище обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині пені - 3 212,66 грн., 3 % річних - 434,40 грн., інфляційних втрат - 7 093,98 грн.

У зв'язку із частковим задоволенням позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 77, код 22945712) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація "Українські мінеральні води" (01001, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 4, код 22950707) пеню у розмірі 3 212,66 грн. (три тисячі двісті дванадцять гривень 66 коп.), 3% річних - 434,40 грн. (чотириста тридцять чотири гривні 40 коп.), інфляційні нарахування - 7 093,98 (сім тисяч дев'яносто три гривні 98 коп. ) та 1 629,58 грн. (одна тисяча шістсот двадцять дев'ять гривень 58 коп.) судового збору.

3.В іншій частині позову відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 30.06.2015.

Суддя М.Є. Літвінова