РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015Справа №911/2200/15

Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді Привалова А.І.
при секретарі Дворченко О.О.

розглянувши справу № 911/2200/15
за позовом Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону в інтересах
держави в особі Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 )
до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання
«Спецпромкомплекс»;
про стягнення 43 884,64 грн.

Представники сторін:
від прокуратури: Гулик О.Ю., довіреність б/н від 17.06.2015р.;
від позивача: Пигиця С.Г., довіреність № 14/759 від 21.04.2015р.;
від відповідача: Землянов О.Ю., довіреність № 18/Д від 22.05.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду Київської області звернувся Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону з позовом в інтересах держави в особі Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) (надалі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Спейпромкомплекс» (надалі відповідач) про стягнення 43 884,64 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе за Договором № 130-14 від 07.07.2014р. зобов`язань здійснив несвоєчасну поставку товару, у зв`язку з чим на підставі п. 7.3. договору відповідачу нараховані штрафні санкції в сумі 43 884,64 грн.
Ухвалою Господарського суду Київської області № 911/2200/15 від 27.05.2015р. позовну заяву Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону з позовом в інтересах держави в особі Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Спейпромкомплекс» про стягнення 43 884,64 грн. на підставі ст.ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України було направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2015р. порушено провадження у справі № 911/2200/15 та призначено її розгляд на 18.06.2015р.
Присутніми в судовому засіданні 18.06.2015р. представниками прокуратури та позивача підтримано заявлені позовні вимоги в повному обсязі, проте витребувані судом докази надано частково.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що здійснив поставку товару без отримання від Військової частини НОМЕР_1 замовлень на поставку товару, а відтак не вважає себе особою, яка порушила умови договору в частині несвоєчасної поставки товару, у зв`язку з чим просить в позові відмовити.
У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.
Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2014р. між Військовою частиною НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (за договором замовник) та відповідачем (за договором постачальник) було укладено Договір № 130-14, за умовами якого постачальник зобов`язується передати замовнику у власність товар, якість, кількість, асортимент і ціна якого, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (додаток 1), а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах договору.
Отже, укладений сторонами Договір № 130-14 від 07.07.2014р. за своєю правовою природою є договором поставки.
Як вбачається з п. 5.1. договору, відвантаження та доставка товару до товароодержувача проводиться на підставі документів, оформлених замовником з подальшим його перевезенням в місця, визначені специфікацією, проводиться за рахунок коштів (або транспортом) постачальника в строки, передбачені п. 5.2. договору.
Згідно п. 5.2. договору, строк поставки товару за договором до товароодержувача складає п`ятнадцять робочих днів з моменту подання заявки замовником.
За твердженнями позивача, останній направив відповідачу заявки на постачання продовольства № 57-14 від 14.08.2014р. та № 62-14 від 16.09.2014р.
Відповідно до видаткових накладних та актів приймання-передавання товару для перевезення, копії яких залучені до матеріалів справи, відповідач здійснив поставку товарів на загальну суму 2 645 128,32 грн.
При цьому, позивач стверджує, що відповідач здійснив поставку товару з порушенням строків, визначених у п. 5.2. договору.
Пунктом 7.3. договору передбачено, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у пункті 5.2. договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення поставки. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості недопоставленого товару.
Отже, прокурор просить стягнути з відповідача пеню за порушення строків поставки товару в загальній сумі 43 884,64 грн.
Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі від 04.06.2015р. у прокурора та позивача були витребувані докази направлення або вручення відповідачу заявок на постачання продовольства № 57-14 від 14.08.2014р. та № 62-14 від 16.09.2014р.
Під час судового засідання представник позивача надав усні пояснення, в яких зазначив, що форма вручення заявок на поставку товару сторонами не узгоджувалась, тому такі заявки були надіслані відповідачу електронною поштою та підтверджені в телефонному режимі.
Представник відповідача факт отримання від позивача заявок на постачання продовольства № 57-14 від 14.08.2014р. та № 62-14 від 16.09.2014р. заперечив, зазначивши про відсутність в договорі адреси електронної пошти або телефону, на які могли бути направлені заявки на поставку товару.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).
Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов`язковими до виконання.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір № 130-14 від 07.07.2017р. містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, та своїми фактичними діями, направленими на виконання умов договору, сторони схвалили виникнення між ними правовідносин, на підставі даного договору.
В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем заявок на постачання продовольства №57-14 від 14.08.2014р. та № 62-14 від 16.09.2014р., відтак відсутні підстави стверджувати щодо порушення відповідачем строків поставки товару.
З огляду на вищевикладені обставини, позовні вимоги задовленню не підлягають.
Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача, з огляду на те, що позов до суду було пред`явлено прокурором, який звільнений від сплати судового збору, проте позивач в силу положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не відносить до переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (09610, Київська область, Рокитнянський район, с. Савинці; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в доход Державного бюджету України 1827,00 грн. судового збору. Видати наказ.
Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.06.2015р.

Суддя А.І. Привалов