РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2015Справа №910/13228/15

За позовом Колективного підприємства "Монтекс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторесурс"

про стягнення заборгованості за надані послуги в розмірі 45 987,00 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Ковалівська Г.О. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

В судовому засіданні 01 липня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Колективне підприємство "Монтекс", 25.05.2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 37 від 21.05.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторесурс", про стягнення заборгованості за надані послуги в розмірі 45 987,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як суборендар, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором суборенди нежитлових приміщень № 17/14 від 01.09.2014 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не здійснив оплату заборгованості по орендній платі за фактичне користування приміщенням, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою суду від 26.05.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/13228/15 та призначено розгляд справи на 01.07.2015 року.

Через відділ діловодства суду 25.05.2015 року від позивача надійшло клопотання про об'єднання однорідних позовних заяв.

Через відділ діловодства суду 12.06.2015 р. від позивача надійшли додаткові документи, які було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 19.06.2015 р. від відповідача надійшла заява про визнання позову, якою відповідач підтвердив правильність розрахунку позивача в частинах стягнення основного боргу та штрафних санкцій. Окрім того, відповідач просив розглядати справу без участі його представника. Зазначену заяву було прийнято судом до розгляду.

В судовому засіданні 01.07.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, представник відповідача не з'явився.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2013 року між Колективним підприємством "Монтекс" (далі - позивач, орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авторесурс" (далі - відповідач, суборендар) (разом - сторони) було укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 17/14 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, по тексту - Договір) відповідно до п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування на правах суборенди нежитлові приміщення будівлі „В" та „Н" майнового комплексу з частиною території, що знаходяться за адресою: 04209, м. Київ, вулиця Озерна 1 (надалі іменується "об'єкт суборенди") для виробничих потреб відповідно до Акту приймання-передачі об'єкта суборенди.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору площі, що надаються в суборенду: нежитлові (основні, допоміжні) приміщення будівлі „В" та „Н" майнового комплексу, в тому числі виробничі приміщення загальною площею 982,80 м2 та прилеглу до них територію. Акти приймання-передачі об'єкта суборенди є невід'ємною частиною цього Договору.

З аналізу п. 1.4 Договору випливає, що орендар має повноваження щодо надання приміщень в суборенду відповідно до Договору оренди нежитлових приміщень № 01/2012 від 10.09.2012 року між орендарем і орендодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Вілга Нова".

У відповідності до п. 2.1 Договору вступ суборендаря у строкове платне користування на правах суборенди об'єктом суборенди настає одночасно з підписанням сторонами цього Договору та Актів приймання-передачі об'єкта суборенди.

Відповідно до п.3.1 Договору з урахуванням додаткової угоди № 1 від 01.11.2014 року строк дії Договору становить з 01.09.2014 року по 31.12.2014 року включно.

Пунктами 4.1, 4.2 Договору передбачено, що плата за об'єкт суборенди встановлюється в гривнях у розмірі 20 833,33 грн., крім того ПДВ 20% - 4 166,67 грн., а загалом з ПДВ - 25000, 00 грн. на місяць (базова ставка орендної плати). Плата за суборенду може бути скорегована орендарем з урахуванням індексу інфляції відповідно даних Держкомстату України. Розрахунок суборендаря з орендарем проводиться щомісячно шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендаря не пізніше 5 (п'яти) днів після отримання суборендарем документів на оплату суборенди за поточний місяць та інших платежів (компенсація спожитої електроенергії, тощо) за попередній місяць.

Відповідно до актів приймання-передачі об'єкта суборенди від 01.09.2014 року та від 31.12.2014 року суборендар прийняв приміщення в суборенду 01.09.2014 року, а повернув - 31.12.2014 року.

Позивач стверджує, що ним, відповідно до умов договору, були виконані взяті на себе зобов'язання в повному обсязі та у визначений термін надані відповідачу послуги по суборенді відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) в кількості 8 шт. на загальну суму 247 935,61 грн., а відповідач надані послуги за Договором прийняв, проте оплатив частково, лише на суму 228 309,37 грн. відповідно до платіжних доручень. З розрахунку випливає, що заборгованість суборендаря перед орендарем станом на 21.05.2015 року становить 19 626,24грн. (247 935,61 грн./надані послуги/ - /228 309,37 грн./часткова оплата/) (належним чином завірені копії актів та платіжних доручень містяться в матеріалах справи).

Крім того, позивач просить суд стягнути штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання.

Під час перебування справи № 910/13228/15 на розгляді у судді Комарової О.С. від представника відповідача надійшла заява про визнання боргу, відповідно до якої відповідач просив задовольнити позов в повному обсязі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вже було встановлено судом, 01 вересня 2014 року між Колективним підприємством "Монтекс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авторесурс" було укладено договір суборенди нежитлових приміщень № 17/14 відповідно до п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування на правах суборенди будівлі „В" та „Н" майнового комплексу з частиною території, що знаходяться за адресою: 04209, м. Київ, вулиця Озерна 1, для виробничих потреб відповідно до Акту приймання-передачі об'єкта суборенди.

Актами здачі-прийняття робіт підтверджено, що орендар передав, а суборендар прийняв в оренду нежитлові приміщення відповідно до договору оренди.

Отже, на підставі вищезазначеного Договору суборендар визнав заборгованість перед орендарем за отримані послуги станом на 21.05.2015 року в розмірі 19 626,24 грн., що підтверджується частковою оплатою в розмірі 228 309,37 грн. відповідно до платіжних доручень.

Відповідно до абз. 4 п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", з урахуванням положень статей 653, 795 Цивільного кодексу України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акту приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.5 Договору у разі несвоєчасного перерахування коштів, вказаних у п.п. 4.1, 4.4 суборендар сплачує орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на період заборгованості, від розміру заборгованості за кожний день прострочки.

Отже, суд дійшов висновку, що з урахуванням факту прострочення відповідачем своїх зобов'язань по оплаті вартості наданих йому позивачем послуг за Договором, стягненню з відповідача, в межах шестимісячного строку прострочення нарахування, на користь позивача підлягає 9 099,82 грн. пені за прострочення оплати наданих послуг відповідно до актів приймання-передачі.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за Договором щодо оплати товару, в межах заявленого періоду нарахування стягненню з замовника, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, на користь виконавця підлягає 1 091,21 грн. 3% річних та 16 169,73 інфляційних втрат.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як встановлено судом, через відділ діловодства суду від позивача 25.05.2015 року надійшло клопотання про об'єднання однорідних позовних заяв.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. При цьому зазначена процесуальна норма визначає тільки можливість, а не обов'язковість об'єднання кількох вимог в одній позовній заяві.

Враховуючи, що позивачем вже було реалізовано право на звернення до суду шляхом подання окремих позовних заяв, а не однієї із зазначенням в ній всіх однорідних, на думку позивача, позовних вимог, а також беручи до уваги те, що для розгляду вказаних позивачем заяв автоматизованою системою діловодства відповідно до вимог ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України визначено різних суддів, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про об'єднання однорідних позовних заяв в одну справу.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вже було зазначено вище, 19.06.2015 року від відповідача надійшла заява про визнання позову, якою відповідач підтвердив правильність розрахунку позивача в частинах стягнення основного боргу та штрафних санкцій.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.22 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо це суперечить законодавству або порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Господарським судом міста Києва було встановлено, що зазначену заяву про визнання позову підписано генеральним директором відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторесурс", Дорошем Олегом Анатолійовичем, який дійсно є обіймає вказану посаду, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що функціонує відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1846/5 "Про затвердження Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за №2105/22417.

Як визначено нормами ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Враховуючи викладене, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 1 827,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 22, 33, 34, 49, 75, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авторесурс" (ЄДРЮОФОП 33229837, адреса: 04209, м. Київ, вул. ОЗЕРНА, будинок 1) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Колективного підприємства "Монтекс" (ЄДРЮОФОП 14350502, адреса: 04209, м. Київ, вул. ОЗЕРНА, будинок 1), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основний борг - 19 626,24 грн. (дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять шість гривень 24 копійки), 3% річних - 1 091,21 грн. (одна тисяча дев'яносто одна гривня 21 копійка), інфляційні втрати - 16 169,73 грн. (шістнадцять тисяч сто шістдесят дев'ять гривень 73 копійок) та судовий збір - 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень). Видати наказ.

3. Направити копію рішення відповідачу у справі № 910/13228/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 03.07.2015 року.

Суддя О.С. Комарова