ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" червня 2015 р.Справа № 20/17-3962-2011

За позовом: Фонду державного майна України

до відповідача 1: Дочірнього підприємства „Транс океан тур"

до відповідача 2: Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна

за участю прокуратури Приморського району м.Одеси

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: Стогнійчук С.О. - довіреність № 402 від 30.12.2014р.;

від відповідача 1: Горобець В.В. - довіреність №3 від 08.12.2014р.;

від відповідача 2: Горобець В.В. - довіреність № 1-15 від 12.05.2015р.;

прокурор: Закернична І.П. - посвідчення № 031666 від 26.01.2015р.

Суть спору: Фонд державного майна України звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідачів: Дочірнього підприємства „Транс океан тур" та Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс", в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.07.2010р., укладений між Дочірнім підприємством „Транс океан тур" та Підприємством з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс", щодо 131/1000 частин цілісного майнового комплексу „Санаторно-оздоровчий багатопрофільний комплекс для дітей з батьками „Магнолія", розташованого за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, буд.63/65, а також просить суд повернути цілісний майновий комплекс „Санаторно-оздоровчий багатопрофільний комплекс для дітей з батьками „Магнолія" загальною площею 1382,6 кв.м. державі в особі Фонду державного майна України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що цілісний майновий комплекс було відчужено незаконно, оскільки право продажу належить власнику, а власником майна є держава в особі Фонду.

Одночасно, позивачем у прохальній частині позовної заяви також було заявлено клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на цілісний майновий комплекс «Санаторно-оздоровчий багатопрофільний комплекс для дітей з батьками „Магнолія» загальною площею 1382,6 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 14084 кв.м. за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 65/2.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2011 року було порушено провадження у справі № 20/17-3962-2011 із призначенням справи до розгляду в засіданні суду 26.10.2011 року.

У засіданні суду 26.10.2011 року судом у задоволенні клопотання про забезпечення позову, з огляду на наявність чинної ухвали господарського суду Одеської області від 17.03.2010 р. по справі № 16/32-10-969, якою вже було накладено арешт на вищевказане майно, було відмовлено.

Ухвалою суду від 26.10.2011 року провадження у справі № 20/17-3962-2011 було зупинено до закінчення здійснення розгляду господарським судом Одеської області пов'язаної з нею справи №13/17-2545-2011.

28.10.2011 року до канцелярії суду від прокуратури Приморського району м. Одеси надійшла заява про її вступ до участі у справі (а.с.93).

Ухвалою суду від 06.05.2015 року, з огляду на усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі №20/17-3962-2011, провадження у справі було поновлено із призначенням розгляду у засіданні суду 08.06.2015 року.

Ухвалою суду від 08.06.2015 року строк розгляду справи за клопотанням представників сторін було продовжено на п'ятнадцять днів та з огляду на необхідність додаткового дослідження матеріалів справи, а також для належного повідомлення прокуратури Приморського району м. Одеси про розгляд справи, розгляд справи було відкладено на 17.06.2015 року.

У засіданні суду 17.06.2015 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Прокурор підтримав поданий позивачем позов в повному обсязі та просив суд задовольнити його.

Представник відповідачів заперечував проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів держави.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, державні органи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги Фонду державного майна України направлені на визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.07.2010р., укладеного між Дочірнім підприємством „Транс океан тур" та Підприємством з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «Аверс» з огляду на те, що, на думку позивача, відчуження цілісного майнового комплексу було здійснено незаконно, оскільки право продажу належить власнику майна, яким є держава в особі Фонду.

Оцінюючи заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.07.2010 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з і змісту п. 2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

Відповідно до п. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як свідчать матеріали справи, 22.07.2010 року між Дочірнім підприємством „Транс океан тур" (Продавець) та Підприємством з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «Аверс» (Покупець) було укладено договір купівлі продажу майна, на підставі якого останнім було придбано у ДП „Транс океан тур" 131/1000 частин цілісного майнового комплексу „Санітарно-оздоровчий багатопрофільний комплекс для дітей з батьками „Магнолія", що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, 63/65 (а.с.23-24).

Вказаний договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фольгіною А.В., про що зроблено реєстраційний запис у реєстрі за № 763.

При цьому, позивач - Фонд державного майна України, наполягаючи на недійсності вказаного договору, посилається на те, що Дочірнім підприємством „Транс океан тур" було незаконно відчужено цілісний майновий комплекс, про що, зокрема, свідчить неодноразовий перепродаж об'єкту, що є предметом оспорюваного договору.

Крім того, посилаючись на положення ст.ст. 216, 388, 1212 ЦК України і вважаючи себе власником спірного майна, Фонд державного майна України зазначає про наявність підстав для повернення даного майна, зважаючи на вибуття останнього з володіння позивача не з його волі, іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи, укладенню спірного договору передувало укладення 02.10.2009 року між ТОВ «Санаторно-оздоровчий комплекс «Магнолія» (Продавець) та ТОВ «Трініті Інвест Груп» (Покупець) договору купівлі - продажу майна, що є предметом оспорюваного договору (а.с.88).

Вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.10.2009 року.

В подальшому, як встановлено судом, вказане майно за договором купівлі-продажу від 21.04.2010 року було продано ТОВ «Трініті Інвест Груп» відповідачу 1 - ДП „Транс океан тур", а останнім згідно оспорюваного договору від 22.07.2010 року (а.с.23-24) продано Підприємству з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «Аверс» .

При цьому, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.10.2009р. було предметом спору у справі № 3-15-16/32-10-969, а визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.04.2010 року, за яким ДП „Транс океан тур" набуло право власності на майно, було предметом спору у справі № 13/17-2545-2011.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з системи діловодства спеціалізованого суду, рішенням господарського суду Одеської області від 26.02.2013 року у справі № 3-15-16/32-10-969, яке залишено в силі постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.07.2013 року, у задоволенні позову Фонду державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.10.2009 року та повернення майна відмовлено.

Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 02.03.2015 року у справі № 13/17-2545-2011, яке набрало законної сили та не оскаржено сторонами, у задоволенні позову Фонду державного майна України щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.04.2010р. та повернення майна також відмовлено.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд доходить висновку про те, що договір купівлі-продажу від 22 липня 2010р. був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а позивач не довів факту порушення укладеним договором своїх прав та законних інтересів, у зв'язку із чим підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, згідно вимог ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом. Рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених статтею 111-16 цього Кодексу, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через десять днів з дня їх прийняття.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, який розміщено на офіційному веб-сайті останнього та викладено у постановах від 04.12.2012р. №26/133 та від 11.12.2012р. №56/68, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Аналогічні положення містяться в інформаційному листі Вищого господарського суду України Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів №01-06/85/2013 від 22.01.2013 р.

Таким чином, суд доходить висновку, що обрання способу захисту прав та інтересів у вигляді визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.07.2010р., з посиланням на положення статей 203, 215, 216 ЦК України у спірних правовідносинах - є неправомірним, оскільки Фонд державного майна України, як особа, що вважає себе власником спірного майна, може захистити свої права лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову, за наявності підстав, встановлених статтею 388 ЦК України.

Щодо позовної вимоги Фонду державного майна України про повернення цілісного майнового комплексу „Магнолія" у власність державі в особі Фонду державного майна України, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В свою чергу, згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено судом, правомірність набуття у власність цілісного майнового комплексу, частиною якого є майно, яке просить повернути позивач, Товариством з обмеженою відповідальністю „Фейм груп", Підприємством з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс", Дочірнім підприємством „Транс океан тур" констатована чинним рішенням суду, залишеним без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій, у справі №19-12-17/140-09-4489.

За викладених обставин, позовні вимоги Фонду державного майна України про визнання недійсним договору та повернення спірного майна державі в особі Фонду державного майна України, є необґрунтованими та такими, що базуються на невірно обраному способі захисту, у зв'язку із чим задоволенню не підлягають.

У зв'язку з відмовою в позові, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України обов'язок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на відповідачів не покладається.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 22 червня 2015 р.

Суддя Ю.М. Щавинська