РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №910/8453/15-г

За позовом Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «З-Т»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -

1) Міністерство юстиції України,

2) Державна реєстраційна служба України

про визнання договору недійсним

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Лесик М.А.;

від відповідача: Бородкін Д.І.;

від третьої особи-1: Тищенко А.В.;

від третьої особи-2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «З-Т» (далі-відповідач) про визнання авторського (ліцензійного) договору № А-7/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми від 26.12.2012 р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні оспорюваного договору не було дотримано норм законодавства щодо обов'язкового перебування у державній власності державних реєстрів, інформаційних баз таких реєстрів, як єдиних інформаційно-телекомунікаційних систем, невід'ємною складовою яких є передана комп'ютерна програма, що належить відповідачу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.04.2015 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 27.04.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Зокрема, судом залучено до участі у справі Міністерство юстиції України та Державну реєстраційну службу України третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

27.04.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що право власності, про яке зазначає позивач, не може застосовуватись до комп'ютерної програми, що передана за договором, оскільки вона є об'єктом відмінного права - права інтелектуальної власності. Комп'ютерна програма не є самим реєстром - вона лише забезпечує його ведення та може бути змінена іншою комп'ютерною програмою, яка за своїми властивостями буде придатна для виконання таких функцій. Таким чином, доводи позивача щодо обов'язкової наявності в останнього права власності на комп'ютерну програму, як на складову інформаційно-телекомунікаційної системи, якими на думку позивача є реєстри - безпідставні.

27.04.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник третьої особи подав письмові пояснення, в яких просив суд задовольнити позовні вимоги, оскільки на момент вчинення правочину актами цивільного законодавства було визначено єдиного суб'єкта створення та ведення реєстру, яким є позивач. За таких обставин, на думку третьої особи, на момент вчинення правочину зміст договору суперечив актам цивільного законодавства, а також інтересам держави. Крім того, при здійсненні позивачем технічного, технологічного та програмного забезпечення реєстру вказані у позовній заяві негативні наслідки унеможливлюють збереження та захист даних, які містяться у реєстрі.

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

15.05.2015 р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній заперечує проти доводів представника третьої особи-1, з підстав необґрунтованості, мотивуючи тим, що обов'язковість створення та ведення реєстрів позивачем, а також їх перебування у власності останнього, жодним чином не впливають на дійсність укладеного між позивачем та відповідачем договору.

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

10.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що позивач не набув майнових прав на об'єкт інтелектуальної власності, а отримав тільки часткове виключне право на користування. При цьому, за позивачем закріплювався обов'язок постійно сплачувати роялті у визначеному розмірі, тобто майнові права не перебувають у власності держави.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2015 р. продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 22.06.2015 р. за участю представників сторін.

18.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав письмові пояснення, в яких зазначає, що Технічне завдання на комплексну систему захисту інформації не має жодного відношення до предмету спору, оскільки комплексна система захисту інформації є самостійним об'єктом, який не є предметом оспорюваного договору.

У даному судовому засіданні представник позивача та третьої особи-1 підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22.06.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2012 р. між Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та Товариством з обмеженою відповідальністю «3-Т» укладено авторський договір № А-7/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми, умовами якого передбачено, що відповідач надає, а позивач отримує право на використання Комп'ютерної програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, та виплачує відповідачу в порядку та на умовах договору, роялті.

Відповідно до п. 1.1. договору, під терміном «Комп'ютерна програма» для цілей цього договору розуміється об'єкт авторського права (набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату): Комп'ютерна програма «Програмний комплекс «Реєстр суб'єктів Мін'юсту».

Згідно п. 13.1. договору, строк дії договору становить 5 років, відлічується, починаючи з 01.01.2013 р. та діє до 31.12.2017 р. (включно). У разі якщо жодна із сторін не заявить у письмовій формі про свій намір розірвати даний договір за 20 (двадцять) календарних днів до закінчення строку дії даного договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний п'ятирічний строк.

Як стверджує позивач, з акту Державної фінансової інспекції України вбачається, що фінансовий план на 2013 рік і пояснювальна записка, яка додавалась до проекту фінансового плану на 2013 рік, не передбачають такого виду витрат, як сплата роялті - авторської винагороди за надання права на користування програмним забезпеченням, що є істотним порушенням законодавства в момент укладення спірного правочину (ст. 75 ГК України).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що при укладенні спірного договору порушено п. 1.3 Положення про Єдиний реєстр громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.12.2008 р. № 2226/5 та п. 1.3. положення про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 21.06.2007 р. № 412/5, а також п.п. 1, 2 Порядку введення реєстру громадських об'єднань та обміну відомостями між зазначеним реєстром і єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2012 р. № 1212 оскільки позивач, як адміністратор зазначених реєстрів, не мав права укладати ліцензійний договір, при цьому, самостійно не створюючи програмного забезпечення, яке перебувало у державній власності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, згідно положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Так, статтею 433 Цивільного кодексу України визначено, що об'єктами авторського права є твори, а саме:

1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

2) комп'ютерні програми;

3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

4) інші твори.

Твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі. Комп'ютерні програми охороняються як літературні твори. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції.

Згідно положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (далі-Закон) комп'ютерна програма - набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах).

Пунктом 3 частини 1 статті 8 вказаного Закону передбачено, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме комп'ютерні програми.

Відповідно до частини 1 статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Як стверджує позивач, однією із підстав недійсності укладеного правочину є та обставина, що при його укладенні були порушені норми законодавства, що регулюють порядок використання коштів державного підприємства, а також порядок складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки.

Так, за умовами пункту 13.1 договору, строк його дії починається з 01.01.2013 р., тому фінансовий план позивача на 2012 рік не має жодного значення та не впливає на правомірність укладення та виконання спірного договору.

Водночас, згідно з фінансовим планом, в складі розділу 014 «Адміністративні витрати» - 014/5 «Інші адміністративні витрати», згідно з розшифруванням на аркуші 10 фінансового плану (Інформація до фінансового плану на 2013 рік Таблиця 5), позивачем заплановані витрати на операційну оренду та роялті (014/5/6).

Таким чином, матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що фінансовим планом підприємства не було передбачено таких видатків, як сплата роялті.

Також, позивач зазначає, що при укладені оспорюваного правочину було порушено норми законодавства в частині формування тарифів.

Відповідно до п. 4 Положення про Єдиний реєстр громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 2226/5 від 19.12.2008 р., встановлені наступні ціни:

- за пошук у Єдиному реєстрі інформації з видачею про це скороченого витягу - у розмірі 34,00 грн.;

- за пошук у Єдиному реєстрі інформації з видачею про це повного витягу - у розмірі 17,00 грн. за кожний запис про громадське формування;

- за пошук у Єдиному реєстрі інформації з видачею про це деталізованого витягу - у розмірі 55,25 грн.

Згідно п. 3 Положення про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №412/5 від 21.06.2007 р., наступні тарифи:

- за видачу скороченого витягу з Реєстру - у розмірі 17,00 грн.;

- за видачу повного витягу з Реєстру - у розмірі 84,00 грн.

Як стверджує позивач, порушення законодавства в момент вчинення правочину полягало у тому, що відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про ціни та ціноутворення» суб'єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують державні регульовані ціни.

Однак, встановлення розміру авторської винагороди за авторським (ліцензійним договором) не відноситься до державних регульованих цін, оскільки розмір авторської винагороди за договором відноситься до вільних цін, які, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Щодо порушення п. 1.3 Положення про Єдиний реєстр громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.12.2008 р. № 2226/5 та п. 1.3. положення про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 21.06.2007 р. № 412/5, а також п.п. 1, 2 Порядку введення реєстру громадських об'єднань та обміну відомостями між зазначеним реєстром і єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2012 р. № 1212, та ч. 6 ст. 18 Закону України «Про адміністративні послуги», суд відзначає наступне.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про адміністративні послуги» право власності на реєстри, інші інформаційні бази, що використовуються для надання адміністративних послуг, належить державі або органам місцевого самоврядування.

Згідно ст. 1 Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», законодавець розрізняє інформаційну, інформаційно-телекомунікаційну та телекомунікаційну систему.

Як стверджує позивач, кожен із зазначених реєстрів є інформаційно-телекомунікаційною системою.

Разом з тим, відповідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 2226/5 від 19.12.2008 р., єдиний реєстр громадських формувань - це електронна база даних.

Відповідно до п. 1.1. положення, це положення установлює порядок створення, ведення Єдиного реєстру громадських формувань і користування ним.

Також згідно з Положенням про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 412/5 від 21.06.2007 р., реєстр - це електронна база даних, яка містить інформацію про всі друковані засоби масової інформації, додатки до друкованих засобів масової інформації у вигляді видань газетного та журнального типу, що видаються на території України, незалежно від сфери розповсюдження, тиражу і способу їх виготовлення (далі - Друковані ЗМІ) та інформаційні агентства як суб'єкти інформаційної діяльності, що засновуються та/або діють в Україні (далі - Інформагентства).

Це Положення установлює порядок створення, ведення Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності (далі - Реєстр) та користування ним.

Відповідно до п. 3 ч. 2 п. 1 Порядку ведення Реєстру громадських об'єднань та обміну відомостями між зазначеним Реєстром і Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2012 р. № 1212, реєстр - це єдина електронна база даних, яка створюється та ведеться з метою обліку громадських об'єднань та забезпечення доступу до інформації про громадські об'єднання.

Даний Порядок визначає процедуру створення та ведення Реєстру громадських об'єднань, обміну відомостями між Реєстром та Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (п. 1 порядку).

Тобто, із вищенаведеного випливає, що реєстр є базою даних, що містить інформацію, а не є інформаційно-телекомунікаційною системою, як стверджує позивач.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», база даних (компіляція даних) - сукупність творів, даних або будь-якої іншої незалежної інформації у довільній формі, в тому числі - електронній, підбір і розташування складових частин якої та її упорядкування є результатом творчої праці, і складові частини якої є доступними індивідуально і можуть бути знайдені за допомогою спеціальної пошукової системи на основі електронних засобів (комп'ютера) чи інших засобів.

Комп'ютерна програма не є самим реєстром, а лише забезпечує його ведення та може бути змінена іншою комп'ютерною програмою, яка за своїми властивостями буде придатна для виконання таких функцій.

Разом з тим, наведені вище положення та порядок ведення Реєстру громадських об'єднань не регулює правовідносини, що виникають під час створення Реєстру та під час укладення договорів, в тому числі з приводу розроблення Реєстру, а відтак - зміст та умови Положення про Єдиний реєстр громадських формувань, про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності та порядок ведення Реєстру громадських об'єднань та обміну відомостями між зазначеним реєстратором і Єдиним державним реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, не може ставитися в залежність щодо наявності повноважень у позивача укладати спірний договір, за умовами якого позивач не є розробником Реєстру.

Крім того, суд зазначає, що наведені вище положення та порядок Реєстру громадських об'єднань лише встановлюють, що створення Реєстру покладається на Держінформ'юст, проте не визначають у який спосіб позивач має забезпечити таке створення - самостійно чи за допомогою залучення третіх осіб, в тому числі на підставі укладеного договору з такими особами, або у будь який інший спосіб.

Також, наведені положення та порядок Реєстру громадських об'єднань не містить жодних обов'язкових умов до того, хто має бути власником комп'ютерної програми «Реєстр бланків».

Таким чином, чинне законодавство не містить прямого обов'язку для позивача самостійно створювати Реєстр без залучення третіх осіб, а також обов'язку щодо належності права власності на розроблену комп'ютерну програму «Програмний комплекс «Реєстр суб'єктів Мін'юсту» виключно державі чи самому позивачу.

Тому твердження позивача про те, що позивач, як адміністратор реєстрів, не мав права укладати ліцензійний договір є недоведеними та безпідставними.

Отже, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час укладення оспорюваного правочину, а положення останнього не суперечать положенням законодавства (чинного на момент його укладення).

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, які не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 01.07.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.