ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р.Справа № 916/1903/15

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Н.В. Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Бут І.О.,

від відповідача - Гончар Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Українсько-американського спільного підприємства „Трейс" до Публічного акціонерного товариства „Банк „Київська Русь" в особі Чорноморської філії ПАТ „Банк „Київська Русь" про зобов'язання виконати платіжні доручення, -

ВСТАНОВИВ:

Українсько-американське спільне підприємство „Трейс" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства „Банк „Київська Русь" в особі Чорноморської філії ПАТ „Банк „Київська Русь" про зобов'язання виконати платіжні доручення, посилаючись на наступне.

02 жовтня 2013 року між Українсько-американським спільним підприємством „Трейс" та ПАТ „Банк „Київська Русь" був укладений договір банківського рахунку № 1950-75, за умовами п. 2.1.3. якого банк зобов'язаний здійснювати для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду чинним законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України, внутрішніми документами банку та цим договором.

За ствердженнями позивача, станом на 07 квітня 2015 року залишок коштів на рахунку позивача у банку складав 4722959,54 грн.

Так, позивач вказує, що ним 08 квітня 2015 року та 14 квітня 2015 року було подано до банку наступні платіжні доручення № 505 від 08.04.2015 р. та № 543 від 14.04.2015 р. на перерахування коштів на загальну суму 638687,00 грн. Однак, як стверджує позивач, на момент складання позову жодне з вказаних платіжних доручень не було виконано банком, що є суттєвим порушенням прав та законних інтересів позивача.

При цьому позивач посилається на положення п. 8.1. ст. 8 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", за якими банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Враховуючи факт наявності на поточному рахунку позивача достатньої для переказу суми коштів та невиконання банком розпоряджень позивача як клієнта щодо їх перерахування, позивач згідно положень ст.ст. 1073, 1074 ЦК України просить суд зобов'язати відповідача виконати договірний обов'язок, а саме: виконати вищевказані платіжні доручення № 505 від 08.04.2015 р. та № 543 від 14.04.2015 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.05.2015 р. позовну заяву Українсько-американського спільного підприємства „Трейс" прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/1903/15, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 26.05.2015 р.

В засіданні суду 26.05.2015 р. оголошувалась перерва до 15.06.2015 р. в порядку ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 22-24) та запереченнях на позовну заяву (а.с. 61-64). Зокрема, відповідач вказує, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 „Про віднесення ПАТ „Банк „Київська Русь" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова Олександра Юрійовича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь" запроваджено строком на 3 місяці з 20 березня 2015 р. по 19 червня 2015 р. включно. Тобто, станом на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація. Відповідач наголосив, що починаючи з 09.03.2011 р. випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тому відповідач вказує, що у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Виходячи із суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін „вкладник" вживається у значені „фізична особа" (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката". Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення ст.ст. 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням. Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, відповідач стверджує, що позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені заявлені вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації. У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку), у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом. З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

02 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством „Банк „Київська Русь" (банк) та Українсько-американським спільним підприємством „Трейс" (клієнт) був укладений договір банківського рахунку № 1950-75, згідно п. 1.1. якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті України за спеціальним режимом використання для зарахування страхових коштів та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та умов цього договору, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку в розмірі, встановленому цим договором.

За умовами п. 2.1.3., 2.1.4 вказаного договору банк зобов'язаний здійснювати для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду чинним законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України, внутрішніми документами банку та цим договором, а також надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування з урахуванням цільового призначення рахунку згідно тарифів банку.

В п. 2.1.5. договору передбачений обов'язок банку виконувати платіжні доручення та інші розрахункові документи клієнта у строки: якщо розрахунковий документ надійшов до банку протягом операційного часу - у день його надходження, якщо розрахунковий документ надійшов у післяопераційний час - не пізніше наступного робочого дня або за бажанням клієнта та за наявності технічної можливості банку - у день надходження розрахункового документа з оплатою цієї послуги згідно з тарифами (додаток 1). Тривалість операційного та післяопераційного часу встановлюється згідно з режимом роботи банку.

За умовами п. 2.1.6-2.1.7 договору банк зобов'язаний виконувати розрахункові документи відповідно до чинного законодавства в межах залишку грошових коштів на початок операційного дня на рахунку клієнта (у тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня). У разі потреби клієнта надавати йому можливість здійснення платежів зі своїх рахунків у банку, а також отримання інших послуг за допомогою системи „Кліснт-банк" та „Клієнт-Інтернет-банк", що оформлюється шляхом підписання сторонами цього договору та додатку 2.1 до нього, який є невід'ємною його частиною, або окремих договорів, які регламентують відповідні відносини сторін.

Відповідно до п. 2.1.9.-2.1.11 договору банк взяв на себе зобов'язання здійснювати своєчасне зарахування та списання коштів з рахунку, здійснювати видачу готівки відповідно до чинного законодавства України, надавати клієнту наступного робочого дня за днем здійснення операції виписку за рахунком (рахунками) з додаванням необхідних документів. Виписка може надаватися в електронному вигляді.

В п. 2.2 договору визначені зобов'язання клієнта. Зокрема, клієнт зобов'язаний здавати готівку в банк для її зарахування на поточний рахунок у строк (п. 2.2.3), надавати банку заявку на отримання готівкових коштів напередодні, до 16 години дня їх отримання (п. 2.2.4), здійснювати оплату за надання банком послуг за цим договором згідно з тарифами (п. 2.2.7).

В п. 2.3 договору передбачені права клієнта. Так, клієнт має право розпоряджатися коштами на рахунку у відповідності з чинним законодавством України (п. 2.3.1), вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та інших обумовлених цим договором послуг (п. 2.3.2), отримувати готівкові кошти з каси банку в межах заявки за умови наявності коштів на рахунку (рахунках) у випадках, передбачених чинним законодавством (п. 2.3.3.); надавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і в електронному вигляді, використовуючи надані банківські програмно-технічні комплекси („клієнт-банк", „клієнт-інтернет-банк"), зазначені у цьому договорі, а також отримувати за їх допомогою інформацію про стан рахунку в порядку та на умовах, визначених у додатку № 2 до цього договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 2.4.2 договору банк має право відмовити клієнту (мотивовано, з посиланням на підстави, передбачені чинним законодавством України) у здійсненні розрахункових і касових операцій у разі оформлення документів з порушенням вимог чинного законодавства та нормативних актів НБУ або відмови клієнта в наданні документів та відомостей, необхідних для здійснення ідентифікації клієнта згідно з чинним законодавством, визначення суті його діяльності та фінансового стану, або у разі встановлення, що ця фінансова операція може мати відношення або призначатися для фінансування терористичної діяльності, а також в інших випадках, встановлених законодавством.

Відповідно до п. 8.1. договору останній набуває чинності з дати його підписання і укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна з сторін письмово не попередить іншу сторону про своє бажання розірвати договір, його дія продовжується на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України, положення якої застосовуються до фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 р. N 2346-ІІІ банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України (п. 7.1.2 ст. 7 Закону).

За приписами ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Як зазначає позивач, 08.04.2014 року та 14.04.2014 року ним було надано банку для виконання платіжне доручення № 505 від 08.04.2015 р. на суму 31687,00 грн. (отримувач: УДКСУ у м. Іллічівську Одеської області, код 37914041, кредит рах. № 0015 банк отримувача: Одеській області м. Одеса, код банку 828011, призначення платежу за *;101;19055067,50070000, за нестворені робочі місця для інвалідів у 2014 р. без ПДВ), а також платіжне доручення № 543 від 14.04.2015 р. на суму 607000,00 грн. (отримувач: СП „Трейс", код 19055067, кредит рах. № 2102 банк отримувача: Казначейство України (Ел. Адм. Подат.), код банку 8999998, призначення платежу *;101; ПДВ за березень 2015 р. СП „Трейс" (19055067).

Так, відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний виконувати розрахункові документи клієнта у строки: якщо розрахунковий документ надійшов до банку протягом операційного часу - у день його надходження, якщо розрахунковий документ надійшов у післяопераційний час не пізніше наступного робочого дня або за бажанням клієнта, та за наявності технічної можливості банку - у день надходження розрахункового документа з оплатою цієї послуги згідно з тарифами (додаток 1). Тривалість операційного та післяопераційного часу встановлюється згідно з режимом роботи банку. Аналогічні норми щодо строків виконання банками переказу коштів за розрахунковим документом клієнта закріплені в п. 8.1. ст. 8 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 2.19 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 р. за № 377/8976.

Між тим, за ствердженнями позивача, вищевказані платіжні доручення позивача були прийняті відповідачем до виконання, однак не були виконані останнім, хоча залишок коштів на рахунку позивача в банку станом на 07.04.2015 р. складав 4722959,54 грн.

Зі змісту ст. 1068 Цивільного кодексу України вбачається, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок, визначеної платником особи (одержувача), у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Разом з тим, враховуючи посилання позивача на вказані положення законодавства щодо неможливості обмеження його прав як клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які заходяться на його рахунку, суд зазначає наступне.

Згідно постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 „Про віднесення ПАТ „Банк „Київська Русь" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова Олександра Юрійовича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ „Банк „Київська Русь" запроваджено строком на 3 місяці з 20 березня 2015 р. по 19 червня 2015 р. включно.

За приписами ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вказане свідчить, що на момент подачі позивачем до відповідача спірних платіжних доручень у останнього була запроваджена тимчасова адміністрація.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

В ст. 36 вказаного Закону передбачені наслідки запровадження тимчасової адміністрації

Так, згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває усі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов`язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вклад це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти, в свою чергу, вкладник це лише фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Так, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін „вкладник" вживається у значені „фізична особа" (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Наразі вказаний Закон не містить визначення поняття „кредитор банку". Визначення поняття "кредитор банку" містять приписи Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до статті 2 Закону, кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

При цьому з огляду на положення ст.ст. 177, 190, 509 ЦК України зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

В свою чергу позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відтак, суд зазначає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка від 02.10.2013 р., які носять майново-грошовий характер, позивач є кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а відповідач - боржником. Оскільки позивач заявив відповідачу вимогу здійснити переказ грошових коштів за договором банківського рахунку у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежується положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Отже, заявлені позивачем у позові вимоги до відповідача не можуть бути задоволені з моменту запровадження в банку тимчасової адміністрації.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного суду України від 25 березня 2015 року у справі № 910/9232/14 та від 01 квітня 2015 р. у справі № 910/9231/14, прийнятих за результатами розгляду заяв ПАТ "Банк Форум" про перегляд постанов ВГСУ у вказаних справах про зобов'язання ПАТ "Банк Форум" вчинити певні дії.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку), у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача. Адже, згідно п. 3 ч. 2 ст. 37 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Українсько-американського спільного підприємства „Трейс" про зобов'язання відповідача виконати спірні платіжні доручення не відповідають вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню з огляду на введення у ПАТ „Банк „Київська Русь" тимчасової адміністрації.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Українсько-американського спільного підприємства „Трейс" до Публічного акціонерного товариства „Банк „Київська Русь" в особі Чорноморської філії ПАТ „Банк „Київська Русь" про зобов'язання виконати платіжні доручення відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22 червня 2015 р.

Суддя В.С. Петров