ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2015 р. Справа № 911/2052/15

За позовом Публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

про стягнення 15 911,87грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від позивача - Данилевський О.М. (довіреність №14-89 від 18.04.2014);

від відповідача - Дідескуль А.Л. (доручення №102 від 19.03.2015)

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - КП "Софія") про стягнення 15 911,87грн, у тому числі:

- 12447,12грн пені за період з 14.02.2013 по 31.01.2014;

- 898,09грн втрат від інфляції за період березень - липень 2013 року, листопад 2013року - січень 2014 року

- 2566,66грн процентів за період з 14.02.2013 по 31.01.2014.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором від 28.12.2012 №13/2822-БО-17 купівлі-продажу природного газу в частині оплати за поставлений природний газ у січні - грудні 2013 року у встановлений договором строк (а.с.2-4).

Відповідач у справі - КП "Софія" у відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви, зазначаючи, що:

- оплата за природний газ, поставлений позивачем, здійснювалась із запізненням, оскільки кошти від споживачів - бюджетних організацій за відповідні послуги надходили несвоєчасно;

- пропущено строк позовної давності (а.с.65-70).

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та КП «Софія» укладено договір № 13/2822-БО-17 купівлі-продажу природного газу (а.с.8-13, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, позивач (продавець) взяв на себе зобов'язання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2013 році природний газ, а покупець - зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2013 по 31.12.2013 природний газ у обсязі до 185 тис. м3.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється НКРЕ; ціна 1000 м3 природного газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2 (в редакції додаткової угоди №1 від 17.07.2013 (а.с.14), становить - 3459,00грн (без ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердження тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу), крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердження тарифу на природний газ -2%;

- податок на додану вартість - 20%.

Згідно умов вказаного договору, до ціни газу додається тариф на послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, який становить 295,60грн, крім того ПДВ - 20% - 59,12грн, а всього з ПДВ - 354,72грн; до сплати за 1000 тис. куб.м. природного газу - 3823,78, крім того ПДВ - 20% - 764,76грн, а всього з ПДВ - 4588,54грн.

Пунктом 5.3 визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 серпня 2012 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2013 включно, а у частині розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив протягом січня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 781 054,27грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.16-22).

Станом на 31.01.2014 відповідач повністю розрахувався за переданий природний газ на загальну суму 781 054,27грн, що не заперечується сторонами у справі.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 договору оплати за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Проте, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, за природний газ, поставлений у січні-грудні 2013 року, розрахувався з порушенням встановленого договором строку. Так, відповідачем здійснено остаточний розрахунок за газ, поставлений у: січні 2013 року - 16.04.2013, лютому 2013 року - 30.05.2014, березні 2013 року - 18.07.2013, у квітні 2013 року - 19.08.2013, у жовтні 2013 року - 11.12.2013, у листопаді 2013 року - 14.01.2014, у грудні 2013 року - 31.01.2014.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки зобов'язання з оплати природного газу виконані не у встановлений договором строк відповідач є таким, що допустив порушення зобов'язання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилається на те, що розрахунки з позивачем були несвоєчасними, у зв'язку з тим, що кошти від споживачів - бюджетних організацій за відповідні послуги надходили несвоєчасно.

Судом не приймаються до уваги вказані заперечення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Як передбачено ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання, аналогічну норму містить ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому, відповідно до ч. 2 вказаної статті не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю, тому у випадках порушення грошового зобов'язання не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України) (див. п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України у від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, судом не приймаються до уваги заперечення щодо несвоєчасного виконання третіми особами зобов'язань перед відповідачем з оплати теплової енергії, оскільки такі факти не звільняють відповідача від відповідальності за порушення грошових зобов'язань.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлення факту прострочення грошового зобов'язання відповідачем, вимоги позивача в частині стягнення 2566,66грн процентів за період прострочення є обґрунтованими, однак, не у повному обсязі.

Так, позивачем при розрахунку процентів, до періоду, за який вони нараховувались, включені дні, у які здійснена оплата і сума боргу, з її урахуванням, фактично становила менший розмір.

Так, розмір процентів, за розрахунком суду, який здійснено з урахуванням дат оплат, становить за поставлений природний газ:

- у січні 2013 року за період з 14.02.2013 по 17.03.2013 (оскільки 18.03.2013 відповідачем здійснена оплата) на борг у розмірі 144537,14грн - 380,15грн, за період з 18.03.2013 по 15.04.2013 на борг у розмірі 77 856,92 - 185,58грн;

- у лютому 2013 року за період з 14.03.2013 по 15.04.2013 на борг у розмірі 115 168,19грн - 312,37грн, за період з 16.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 71 930,28 - 260,13грн;

- у березні 2013 року за період з 14.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 147 250,26грн - 556,73грн, за період з 30.05.2013 по 17.07.2013 на борг у розмірі 18767,87грн - 75,59грн;

- у квітні 2013 року за період з 14.05.2013 по 17.07.2013 на борг у розмірі 52010,99грн - 277,87грн, за період з 18.07.2013 по 18.08.2013 на борг у розмірі 14 284,36грн - 37,59грн;

- у жовтні 2013 року за період з 14.11.2013 по 27.11.2013 на борг у розмірі 85 874,45грн - 98,81грн, за період з 28.11.2013 по 10.12.2013 на борг у розмірі 40 793,75грн - 43,59грн;

- у листопаді 2013 року за період з 14.12.2013 по 13.01.2014 на борг у розмірі 98 548,01грн - 251,09грн;

- у грудні 2013 року за період з 14.01.2014 по 30.01.2014 на борг у розмірі 16 593,02грн - 23,18грн.

Таким чином, загальний розмір процентів, які позивач має право отримати становить 2502,66грн; вимоги в частині стягнення процентів у розмірі 64грн суд вважає безпідставними.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 898,09грн втрат від інфляції.

Так, втрати від інфляції, за розрахунком суду, з урахуванням дат оплат та суми боргу становлять на заборгованість за газ, поставлений:

- у січні 2013 року - вимоги щодо стягнення втрат від інфляції позивачем не заявлялись;

- у лютому 2013 року за період з 14.03.2013 по 15.04.2013 на борг у розмірі 115 168,19грн - 0грн, за період з 16.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 71 930,28 - 71,93грн;

- у березні 2013 року за період з 14.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 147 250,26грн - 147,25грн, за період з 30.05.2013 по 17.07.2013 на борг у розмірі 18767,87грн - «- 18,77грн»;

- у квітні 2013 року вимоги щодо стягнення втрат від інфляції позивачем не заявлялись;

- у жовтні 2013 року за період з 14.11.2013 по 27.11.2013 на борг у розмірі 85 874,45грн - 171,75грн, за період з 28.11.2013 по 10.12.2013 на борг у розмірі 40 793,75грн - 0грн;

- у листопаді 2013 року за період з 14.12.2013 по 13.01.2014 на борг у розмірі 98 548,01грн - 492,74грн;

- у грудні 2013 року за період з 14.01.2014 по 30.01.2014 на борг у розмірі 16 593,02грн - 33,19грн.

Таким чином, вимоги про стягнення втрат від інфляції у розмірі 898,09грн є обґрунтованими.

Крім того , позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 12 447,12грн.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"; пеня позивачем нарахована у межах строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Однак, при розрахунку пені, позивачем до періоду, за який нарахована пеня, включені дні оплати.

Так, розмір пені, за розрахунком суду, з урахуванням дат оплат за поставлений природний газ становить на заборгованість за природний газ, поставлений:

- у січні 2013 року за період з 14.02.2013 по 17.03.2013 (оскільки 18.03.2013 відповідачем здійснена оплата) на борг у розмірі 144537,14грн - 1900,76грн, за період з 18.03.2013 по 15.04.2013 на борг у розмірі 77 856,92 - 927,88грн;

- у лютому 2013 року за період з 14.03.2013 по 15.04.2013 на борг у розмірі 115 168,19грн - 1561,87грн, за період з 16.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 71 930,28 - 1300,66грн;

- у березні 2013 року за період з 14.04.2013 по 29.05.2013 на борг у розмірі 147 250,26грн - 2783,64грн, за період з 30.05.2013 по 17.07.2013 на борг у розмірі 18767,87грн - 358,39грн;

- у квітні 2013 року за період з 14.05.2013 по 17.07.2013 на борг у розмірі 52010,99грн - 1335,19грн, за період з 18.07.2013 по 18.08.2013 на борг у розмірі 14 284,36грн - 172,98грн;

- у жовтні 2013 року за період з 14.11.2013 по 27.11.2013 на борг у розмірі 85 874,45грн - 428,20грн, за період з 28.11.2013 по 10.12.2013 на борг у розмірі 40 793,75грн - 188,88грн;

- у листопаді 2013 року за період з 14.12.2013 по 13.01.2014 на борг у розмірі 98 548,01грн - 1088,08грн;

- у грудні 2013 року за період з 14.01.2014 по 30.01.2014 на борг у розмірі 16 593,02грн - 100,47грн.

Таким чином, вимоги про стягнення пені є обґрунтованими у розмірі 12 147,00грн; в частині стягнення пені у розмірі 300,12грн заявлені вимоги є безпідставними.

Відповідачем у відзиві заявлено про застосування до вимог позивача про стягнення пені, процентів та втрат від інфляції позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому як визначено ст. ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як передбачено ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу; порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 9.3 договору сторонами погоджено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Таким чином, сторонами у відповідному пункті договору збільшена позовна давність до 5 років.

Отже, враховуючи що позивач звернувся до суду 11.05.2015 сторонами позовну давність збільшено до п'яти років, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строків позовної давності за відповідними вимогами.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 1785,19грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщаговської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 12 147,00грн пені, 2502,66грн процентів, 898,09грн втрат від інфляції, а також 1785,19грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 300,12грн пені, 64,00грн процентів у задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23 .06.2015

Суддя Ейвазова А.Р.