ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Справа № 915/762/15

За позовом: Первомайського районного споживчого товариства

Юридична адреса: 55230, Миколаївська область, Первомайський район, с. Кінецьпіль, вул. Леніна, 35

Фактична адреса: 55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Революції, 34

Відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_1

55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Автодоровська, 55

Про: повернення з оренди будівлі та стягнення грошових коштів.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю;

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 06.05.15 р. звернувся до господарського суду з позовом: зобовязати відповідача повернути Первомайському районному споживчому товариству будівлю магазину № 124, розташовану за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Лащівка, вул. Ставкова, 73; стягнути з відповідача суму неустойки 13200,00 грн., суму боргу з урахуванням індексів інфляції за весь час прострочення 8436,45 грн., пеню 4535,54 грн., 182% річних від простроченої суми 24436,48 грн., а також заборгованість по оплаті комунальних послуг в сумі 387,80 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі свідоцтва на право власності від 10.01.2003 р. за реєстраційним № 166; умов договору оренди № 150 від 17.12.2012 р., акту прийняття-передачі обєкту оренди; листів до відповідача про звільнення приміщення № 77 від 25.02.14 р. та № 105 від 27.03.2014 р.; листа № 133 від 05.05.14 р. з вимогою до відповідача про сплату заборгованості по орендній платі за квітень 2014 р., а також за спожиту електричну енергію за березень, за квітень 2014 р. та звільнити приміщення; норм ст. ст. 785, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 232, 283, 285, 286, 291 Господарського кодексу України та мотивовані наступним: не дивлячись на те, що строк дії договору оренди закінчився, відповідач безпідставно, а отже, незаконно з 01.05.2014р. користується приміщенням позивача, ігноруючи звернення останнього щодо негайного звільнення приміщення та здійснення оплат по оренді та за комунальні постуги.

02.06.2015р. суд розпочав розгляд справи по суті та за наслідками проведеного засідання оголосив перерву до 09.06.2015р.

09.06.15 р. позивач звернувся до суду із заявою, в якій просить збільшити позовні вимоги на 1200,00 грн. Мотивація заявлених вимог наступна: на виконання п.3.6 договору, відповідач зобовязаний сплачувати орендну плату і по закінченню дії договору, у звязку з чим у підприємця виникла заборгованість по орендній платі за квітень і травень 2015 року в сумі 1200,00 грн.

Відповідно до правил ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Заявлена 09.06.2015р. позивачем вимога не є зміною предмету спору, а є фактично збільшенням розміру позовних вимог, яке обґрунтовується обставинами, про які не було зазначено в позовній заяві, водночас доводяться доказами, які первісно знаходились в матеріалах справи.

Отже, відповідно до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України дана заява прийнята судом до розгляду.

Відповідач в письмових запереченнях на позов просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову мотивуючи наступним: 1) після закінчення строку дії договору, а саме 31 грудня 2013 року відповідач продовжував сплачувати орендну плату за використання приміщення магазину, що підтверджується платіжками. Відповідно до умов договору він вважається укладеним на невизначений строк; 2) письмового повідомлення щодо розірвання договору оренди відповідач не отримував, в судовому порядку договір також розірваним не був; 3) відповідач не був згоден з пропозицією позивача укласти договір на нових умовах; 4) щодо стягнення штрафних санкцій, то відповідач не згоден з їх розрахунком та не визнає, оскільки вони нараховані не з вини відповідача, т.я. позивач не надавав рахунків для оплати.

Виклавши письмові заперечення на цю частину позовних вимог, відповідач вказав свій розмір санкцій, які б складали зі спірних відносин: борг по орендній платі 6600,00 грн., інфляційні 1836,45 грн., пеня 1190,81 грн. (за 6 місяців), 3% річних 11024,71 грн. Наприкінці заперечень відповідач просить суд зменшити штрафні санкції до 1000,00 грн., оскільки нараховані санкції є набагато більшими ніж є збитки, яких зазнав позивач з власної вини.

Крім цього, відповідач зазначає, що позивач відповідно до ст. 6 ГПК України жодного разу не виставляв відповідачу претензію по сплаті заборгованості з відповідними реквізитами, чим фактично позбавив останнього на добровільне та досудове погашення заборгованості та уникнення конфлікту, адже відповідач не хоче та немає наміру на розірвання договору оренди та бажає в подальшому користуватися нежитловим приміщенням.

09.06.15 р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 25.06.15 р.

25.06.2015 р. за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, суд

встановив:

17 грудня 2012 року між Первомайським районним споживчим товариством (далі - орендодавець) та ОСОБА_1 ( далі - орендар) було укладено договір № 150 «оренди нежитлового приміщення» згідно з предметом якого орендодавець передав в оренду орендарю основні засоби: магазин № 124, загальною площею 100,3 кв.м., які належать орендодавцю на праві власності, розташовані за адресою: Первомайський район, с. Лощаківка, вул. Ставкова, 73.

Договір діє з 1 січня 2013 по 31 грудня 2013 року. Якщо орендар користується орендованим майном після закінчення строку договору, у разі відсутності заперечень зі сторони орендодавця, договір вважається укладеним на невизначений термін і кожна із сторін цього договору має право відмовитись від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць. Обєкт оренди використовується орендарем для організації роздрібної торгівлі (розділ 1 договору).

За умовами пунктів 2.1.1, 2.1.2, 2.3.3, 2.3.5 договору:

- орендодавець зобовязався - передати орендарю обєкт оренди по акту приймання-передачі; по закінченню строку дії договору або його дострокового розірвання прийняти від орендатора обєкт оренди з одночасним підписанням двостороннього акта приймання-передачі;

- орендар зобовязався - своєчасно вносити орендну плату в передбачені договором строки; по закінченню строку дії договору або його достроковому розірванню повернути орендодавцю обєкт оренди в стані, не гіршому ніж той, в якому він їх отримав, з врахуванням нормального зносу, по акту приймання-передачі.

Згідно пунктів 3.1, 3.2, 3.4, 3.6 договору: орендна плата сплачується орендарем на рахунок орендодавця до 10-числа кожного місяця, в якому здійснюється користування обєктом оренди; щомісячна орендна плата на момент заключення договору складає 600,00 грн., в тому числі ПДВ за всю орендовану площу. Оплата за експлуатацію електромережі та комунальні послуги здійснюється згідно рахунків, наданих орендодавцем; всі платежі здійснюються по безготівковому рахунку або готівкою в касу; по закінченню дії договору або його дострокового розірвання орендна плата сплачується в день фактичної передачі орендованого приміщення орендодавцю, згідно акту приймання-передачі.

Пунктом 5.1 та 6.3 договору сторони остаточно визначили, що договір може бути достроково розірваний з ініціативи любої сторони при умові письмового повідомлення іншої сторони за 30 календарних днів. По закінченню строку дії договір підлягає пролонгації на тих же умовах, якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення строку дії договору не підтвердить свій намір розірвати договір у строк закінчення дії даного договору.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного договору від 17.12.12 р. сторони оформили та підписали акт приймання-передачі основних засобів та обладнання з оренди магазину № 124 с. Лащівка, за яким позивач передав, а відповідач прийняв без будь-яких зауважень зазначений обєкт оренди.

В подальшому, як вбачається з наданих суду позивачем доказів, останній неодноразово звертався до відповідача з листами про звільнення орендованого приміщення. Так,

1. Лист № 77 від 25.02.2014 р. - з проханням звільнити орендоване приміщення у звязку з тим, що відповідач відмовляється від підписання договору оренди магазину № 124 на новий строк та на нових умовах.

2. Лист № 105 від 27.03.2014 р. ґрунтується на підставі п. 1.3 договору з проханням звільнити займане приміщення.

3. Лист № 133 від 05.05.2014 р. з пропозицією негайно до 12.05.14 р. розрахуватися по орендній платі та за спожиту електричну енергію і звільнити зайняте приміщення.

Водночас, суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні, відповіді на вищенаведені листи, або інші докази реагування на них з боку відповідача.

Предметом даного позову виступають дві вимоги як немайнового так і майнового характеру. Майнова вимога щодо стягнення з відповідача як основної заборгованості так і відповідних санкцій за неналежне виконання останнім взятих на себе зобовязань за договором оренди; немайнова зобовязання відповідача повернути орендоване майно власнику.

Отже, спірні відносини що виникли між сторонами регулюються положеннями чинного законодавства про найм (оренду).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За правилами ст. ст. 763, 764, 777 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором; наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Згідно частин 1 та 3 ст. 651, ст. ст. 759, 761, 762 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим; за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 ГПК України, проаналізувавши вищенаведені факти та обставини у відповідності з викладеними нормами чинного законодавства які регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість заявлених позивачем вимог виходячи з наступного:

Договір № 150 від 17.12.12 р. був укладений сторонами до 31.12.2013 року з умовою якщо орендар користується орендованим майном після закінчення строку договору, у разі відсутності заперечень зі сторони орендодавця, договір вважається укладеним на невизначений термін і кожна із сторін цього договору має право відмовитись від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць (п.1.3).

Виходячи з тексту угоди (пункти 1.3, 2.3.5, 3.6, 5.1 договору) сторони передбачили право обох учасників на відмову та/або дострокове розірвання договору оренди № 150.

Водночас, з вищеперелічених листів позивача до відповідача вбачається, що їх текст не містить підстави розірвання договору, не зазначає спосіб припинення договірних зобовязань: відмова від договору (ст. 782) або розірвання договору (ст. 783 ЦК України). Однак, посилання в листах на пункт 1.3 договору фактично є узгодженим договором одностороннім правочином орендодавця про відмову від цього договору.

Орендодавець виступає власником будівлі магазину в селищі Лощівка вул. Ставкова, 73 на підставі Свідоцтва на право власності виданого рішенням виконкому Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області 16.09.2002 р. за № 5. Право власності зареєстровано в реєстраційній книзі № 2 за реєстраційним № 166 10.01.2003 р.

За приписами п.1 ст. 317 та частин 1,2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Фактично приписи ст. ст. 782, 785 ЦК України передбачають, припинення договору у вигляді відмови від договору та/або розірвання договору.

Відповідно до норм ст. 782 Цивільного кодексу України, умов п. 1.3 договору та отриманого відповідачем від позивача листа №105 від 27.03.2014р. договір №150 «оренди нежилого приміщення» діяв по 27.04.2014р., отже, звільнити орендоване приміщення орендар повинен був з 01.05.2014р. Ця дата звільнення приміщення не спростована відповідачем, водночас взята позивачем з урахуванням поштового перебігу для одержання орендарем відповідної кореспонденції.

Позивач в позові вимагає від наймача сплати неустойки за ст. 785 ЦК України.

Для застосування даного виду відповідальності (ст. 785 Цивільного кодексу України) у сфері орендних правовідносин необхідно встановити вину (умисел або необережність) у особи, яка порушила зобовязання, тобто обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обовязку не вчиняв.

Судом встановлено, що відповідач: по-перше, не реагував на письмові звернення орендодавця щодо звільнення приміщення та погашення орендної плати; по-друге, на дату припинення дії договору відповідач не вчиняв будь-яких дій щодо передачі позивачу обєкта оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В спірний період, протягом 11 місяців відповідач дійсно користувався обєктом оренди, доказів того, що щось заважало йому повернути майно його власнику, відповідач суду не надав, крім цього не довів наявності у нього правових підстав займати орендований обєкт після надходження від орендодавця письмової відмови від договору.

Заслухавши представників сторін з даного питання, суд дійшов висновку, що відповідач не обґрунтовано, а отже, незаконно займав орендоване приміщення після травня 2014р., оскільки не вживав будь-яких дій щодо вчасного повернення орендованого майна власнику.

Відповідач не спростував та взагалі не заперечував в судовому засіданні факт користування орендованим майном після надходження листів від позивача про звільнення цього обєкту. Разом з тим, відповідач посилається на те, що після закінчення дії вказаного договору, а саме 31.12.2013р. продовжував сплачувати орендну плату, оскільки в порушення вимог п.5.1 договору письмового повідомлення від позивача щодо розірвання договору оренди відповідач не отримував.

Ці твердження відповідача суперечать як загальним принципам виконання господарських зобовязань, так і умовам п.1.3 договору №150, оскільки відповідач був неодноразово попереджений позивачем про небажання останнього продовжувати договірні відносини.

Відповідач, також, заперечує на стягнення з нього неустойки за ст. 785 Цивільного кодексу України та за п.4.3 договору, стверджуючи, що чинним законодавством заборонено притягувати до однієї й тієї ж відповідальності двічі.

Однак, суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобовязання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Отже, виходячи з вищевикладеного позивач цілком законно та обґрунтовано заявив до стягнення з відповідача неустойку у розмірі подвійної плати за користування обєктом за час прострочення на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України в сумі 13200 грн. (600 грн. х 11 міс х 2).

З огляду на те, що несвоєчасне повернення обєкта оренди позивачу сталося саме з вини відповідача, суд задовольняє позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

З наданих суду пояснень та доказів (копії платіжних доручень) вбачається, що орендар перестав сплачувати орендну плату за обєкт з 01.05.2014р., з чим погоджується відповідач в судовому засіданні.

Так, платіжним дорученням №930 від 12.05.2014р. відповідач сплатив позивачу 600 грн. орендної плати за квітень 2014 року, платіжними дорученнями: №1058 від 22.04.2015р.сплатив орендну плату за травень, червень, липень, серпень 2014 року; №1066 від 27.04.2015р. сплатив орендну плату за жовтень, листопад 2014 року; №1061 від 24.04.2015р. сплатив орендну плату за вересень 2014 року; №1072 від 14.05.2015р. сплатив орендну плату за січень, лютий, березень 2015 року.

Позов від 05.05.2015р. надійшов до суду 06 травня 2015 року, акт про повернення майна був оформлений 08.06.2015р.

Позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу з орендної плати в розмірі 1200 грн. за квітень та травень 2015р.

Враховуючи наведені факти, ця вимога позивача, за умовами п. 3.6 договору, на час звернення до суду, є доведеною та законною, отже за умовами п.3.6 договору підлягає задоволенню.

Щодо нарахування неустойки у вигляді пені на підставі п. 4.3 договору за несвоєчасну сплату орендних платежів в період з 01.06.2014р. по 01.04.2015р. в розмірі 4535,54 грн., то суд зазначає наступне:

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч.2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

З урахуванням вищенаведених норм, обставин справи та умов п. 4.3 договору, суд перевірив нарахування позивачем до стягнення пені (щодо строків та розміру) та дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог в цій частині стягнення пені в загальному розмірі 267,67 грн., виходячи з наступного розрахунку, здійсненого судом:

з 11.06.14 по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 73,19 грн.;

з 11.07.14 по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 63,82 грн.;

з 11.08.14 по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 51,57 грн.;

з 11.09.14 р. по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 38,83 грн.;

з 11.10.14 по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 26,50 грн.;

з 11.11.14 по 11.12.14 р. на 600,00 грн. в розмірі 13,76 грн.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, беручи до уваги наведену норму статті та узгоджену між сторонами редакцію пункту 4.3 договору, позивач за несвоєчасну сплату орендних платежів цілком законно нарахував відповідачу до стягнення 182 проценти річних від простроченої суми, яка за розрахунком суду склала в розмірі 6620,82 грн. (за період з 11.06.2014 р. по 11.04.2015 р.).

Також, виходячи з несвоєчасно здійснених відповідачем оплат за орендну плату, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, правомірно нарахував відповідачу до стягнення інфляційні за травень 2014р. березень 2015р. на загальну суму 1836,45 грн. (8436,45 грн. -6600,00 грн. боргу).

Разом з тим, в період розгляду даної справи, 08.06.2015р. шляхом оформлення та підписання акту приймання-передачі основних засобів та обладнання з оренди згідно договору №150 від 17.12.2012р., відповідач передав позивачу в задовільному технічному стані з оренди магазин №124, який знаходиться за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Лащівка, вул. Ставкова, 73, загальною площею 100.3 кв.м та обладнання.

В судовому засіданні було зясовано, що між сторонами з вирішення немайнової вимоги по даному позову щодо зобовязання повернути майно, не залишилось спірних питань.

Також, 22.06.15 р. відповідач надав суду копію квитанції № 400578190.2 від 20.06.15 р. про сплату орендної плати в розмірі 600,00 грн.

Проведення даної оплати саме за квітень 2015 року підтвердив і позивач в судовому засіданні.

В силу ж приписів пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, суд припиняє провадження у справі в частині позовних вимог про зобовязання відповідача повернути Первомайському районному споживчому товариству будівлю магазину №124, розташовану за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Лащівка, вул. Ставкова, 73 у звязку з припиненням існування предмета цього спору, враховуючи, що між сторонами у звязку з поверненням майна не залишилось неврегульованих питань, крім судового збору.

Крім цього, суд припиняє провадження у справі щодо стягнення основного боргу в розмірі 600,00 грн. у звязку з його сплатою.

За правилами ст. 610, п. 1 ст. 612, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач безпідставно стверджує, що не здійснював оплату, оскільки позивач не виставляв йому рахунки. По-перше, договором передбачені строки і розмір внесення орендної плати; по-друге, матеріали справи містять лист №133 позивача про сплату за оренду, електроенергію та рахунок №142 від 31.05.2014р. про сплату за комунальні послуги на суму 387,80 грн., який за твердженням позивача був наданий нарочно відповідачу та на підставі якого здійснено розрахунок заборгованості за комунальні послуги в сумі 387,80 грн. з показниками електролічильника 8922 кВт і ці дані співпадають з даними в Акті приймання-передачі від 08.06.2015р. підписаного обома сторонами.

Зазначені факти відповідачем в судовому засіданні не були спростовані.

За приписами ст. ст. 525, 526, 629, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 387,80 грн. по оплаті за комунальні послуги (в період дії договору) є такими, що підлягають задоволенню.

За умовами ст. 32, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом довести суду, шляхом надання відповідних доказів, відсутність вини в спірних відносинах.

Таким чином, суд з урахуванням вищенаведених обставин, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 80, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (55213, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Автодоровська, 55, код НОМЕР_1) на користь Первомайського районного споживчого товариства (55230, Миколаївська область, Первомайський район, с. Кінецьпіль, вул. Леніна, 35, ) неустойку в розмірі 13200,00 грн., основний борг 600,00 грн., інфляційні 1836,45 грн., 182% річних 6620,82 грн., пені 267,67 грн., 387,80 грн. за комунальні послуги та 3045,00 грн. судового збору.

3. В частині позовних вимог щодо повернення будівлі та стягнення боргу за оренду за квітень 2014р. в розмірі 600,00 грн. провадження у справі припинити.

4. В частині стягнення пені в розмірі 4267,87 грн. та 182% в розмірі 17815,66 грн. в задоволенні позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 26 червня 2015 року.

Суддя О.Г.Смородінова