ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.06.15р. Справа № 904/2990/15

За позовом Військового прокурора Центрального регіону України, 01014, м.Київ, вул. Командарма Каменєва, 8, в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства внутрішніх справ України, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомолця, 10, та позивача-2 Головного управління Національної гвардії України, 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9А

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вереск і К", 49000, м.Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 7, кв. 19

про визнання права власності за набувальною давністю

Суддя Панна С.П.

Представники:

від позивача-1 Нішта О.В. - начальник юридичної служби за довіреністю від 03.03.2014 року за № 68/2014

від позивача-2 Нішта О.В. - начальник юридичної служби за довіреністю від 03.03.2014 року за № 68/2014

від відповідача Книшенко Е.М. - представник за довіреністю від 20.05.2015 року

за участю заступника прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України Дичко С.М., посвідчення № 020414 від 16.09.2013 року

СУТЬ СПОРУ:

Військовий прокурор Центрального регіону України звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом з врахуванням пояснень від 22.06.2015 року в інтересах держави в особі позивача-1 Міністерства внутрішніх справ України та позивача-2 Головного управління Національної гвардії України Товариства з обмеженою відповідальністю "Вереск і К" про визнання за набувальною давністю за державою в особі позивача-1 право власності на квартири №№ 11, 42, 45, 48, 49, 69, 77, 78, 81, 82, 85, 89 по вул. Дементьєва, 2 в м. Дніпропетровську та про визнання за позивачем-2 право оперативного управління квартирами №№ 11, 42, 45, 48, 49, 69, 77, 78, 81, 82, 85, 89 по вул. Дементьєва, 2 в м. Дніпропетровську.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: між Головним управлінням внутрішніх військ МВС України та АТЗТ ФБК "Альмірус і К" було укладено договір на будівництво житла в порядку пайової участі за № 347 від 08.05.2002 року згідно умов якого сторона-1 (АТЗТ ФБК "Альмірус і К") зобов'язалась збудувати спірні квартири, а сторона-2 (ГУ ВВ МВС України) перерахувати кошти в оплату вартості цих квартир. За умовами доповнення № 2 від 20.05.2002 року до вказаного договору погоджено загальний об'єм фінансування за даним договором в сумі 1633843,25 грн. та загальну кількість квартир (додатки № 1, 2, 3), які складають 23 квартири загальною площею 1322,95 кв. м за договірною ціною 1235,00 грн. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2706 від 02.12.2002 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку по вул. Дементьєва, 2 у м. Дніпропетровську. Відповідно до акту від 23.03.2003 року зафіксовано факт поселення сімей офіцерів у 12 квартирах у м. Дніпропетровську по вул. Дементьєва, 22, які й станом на дату розгляду справи продовжують проживати у спірних квартирах, сплачуючи комунальні послуги через представників ТОВ ФБК "Альмірус і К" та ТОВ "Вереск і К". Прокурор зазначає, що Головне управління Національної гвардії України починаючи з 29.03.2003 року, на законних підставах, добросовісно й відкрито і безперервно, більше 10 років володіє спірними квартирами та розпоряджається ними на власний розсуд шляхом заселення діючих та колишніх військовослужбовців внутрішніх військ, тобто є всі підстави для визнання права власності на 12 квартир за набувальною давністю.

Відповідач з позовними вимогами не погоджується (заперечення від 20.05.2015 року) посилаючись на те, що:

- спірні квартири були передані позивачу тимчасово до остаточного оформлення на підставі договору на будівництво житла в порядку пайової участі № 347 від 08.05.2002 року та листа Начальника ЦТРК МВС України від 15.02.2003 року;

- починаючи з 02.11.2007 року договір, на підставі якого позивач отримав у володіння майно, - є розірваним в зв'язку з чим у позивача виникне право на отримання у власність спірного майна лише після 02.11.2025 року за умови безперервного володіння цим майном до того часу;

- працівники позивача тривалий час не сплачують комунальні послуги, а частина квартир здається в оренду третім особам, які не пов'язані з позивачем.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2002 року між Акціонерним товариством закритого типу фінансово-будівельної компанії "Альмірус і К", як стороною-1, та Головним управлінням внутрішніх військ МВС України, як стороною-2, укладений договір № 347 на будівництво житла в порядку пайової участі відповідно п. 1.1 якого визначено, що предметом договору є спільна діяльність сторін у завершенні будівництва житла, розпочатого до 01.07.1997 року в м. Дніпропетровську загальною орієнтованою площею 518,8 м2 з метою забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців ВВ МВС України у Дніпропетровському гарнізоні. Внесок, який необхідний для закінчення будівництва, складає 140 000,00 грн.

Сторона-1 зобов'язується збудувати і передати стороні-2 квартири загальною площею 518,8 м2 у м. Дніпропетровську, а також сприяти залученню підприємств-інвесторів на суму інвестицій пайової участі сторони-2 в розмірі 640 718,00 грн. для фінансування завершення вищезазначеного будівництва житла, у відповідності з адресним переліком, що додається (додаток № 1) (п. 1.2 договору).

За умовами п. 2.1 договору сторона-2 фінансує будівництво житла, що буде передано стороною-1, за договірною ціною будівництва 1 235,00 грн. за 1 м2 загальної площі, загальна орієнтовна сума пайової участі в будівництві складає 640 718,00 грн. Загальна площа квартир (відповідно - загальна вартість пайової участі сторони-2 в будівництві), що передаватиметься стороною-1 для сторони-2, підлягає уточненню після проведення обмірів БТІ фактичних площ збудованого житла. Вартість 1 м2 загальної площі житла є остаточною і зміні не підлягає.

Розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування інвестиційних коштів сторони-2 на розрахунковий рахунок стороні-1, а також за рахунок інших джерел фінансування, які не суперечать чинному законодавству України, залучених за допомогою сторони-1, згідно п. 1.2 цього договору (п. 2.2 договору).

Остаточні розрахунки між сторонами, із складанням акту взаємозвірки та акту приймання-передачі житлової площі, проводиться після надання стороною-1 завіреної копії акту державної приймальної комісії, відповідних документів БТІ про реальний обсяг збудованого житла, підтвердження права власності (оперативного розпорядження) на нього (п. 2.4 договору)

Відповідно до п. 3.1 договору сторона-1 зобов'язана: оформити і передати стороні-2 правовстановлюючу документацію на квартири, а також самі квартири загальною площею 518,8 м2 в термін до 01.07.2002 року (п. 3.1.1); вимагати прийняття загальної площі стороною-2 і сплати нею її вартості, за рахунок переданих інвестицій підприємств, що залучені до інвестування за допомогою сторони-1 (п. 3.1.2); надати допомогу стороні-2 в залученні підприємств-інвесторів на загальний обсяг інвестицій в сумі 640 718,00 грн. (п. 3.1.5); у разі відсутності інвестиційних надходжень від підприємств, залучених за допомогою сторони-1 до інвестування будівництва житла для військовослужбовців, завершити будівництво житла у відповідності до адресного переліку (додаток № 1), власними силами або за рахунок інших пайовиків, з метою введення будинків в експлуатацію до 01.07.2002 року та передачі стороні-2 житлової площі на суму перерахованих коштів у відповідності з умовами дійсного договору (п. 3.1.6).

Відповідно до п. 6.1 договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання. Термін дії договору - до повного виконання умов договору, але не пізніше 01.10.2002 року (п. 6.4 договору).

В доповненнях до договору №347 на будівництво житла в порядку пайової участі від 08.05.2002 року сторони прийшли до згоди про збільшення обсягу фінансування на 254 163,00 грн. Загальний об'єм фінансування за даним договором складає суму 882 066,64 грн. Загальна кількість квартир, що підлягають передачі стороні-1 у результаті здійснення передбачених договором дій сторони-2, складає 13, загальною площею 728,8 м2 за договірною ціною 1 210,30 грн. Для виконання доручення, передбаченого даним договором, сторона-1 забезпечує сторону-2 необхідними грошовими коштами. Згідно з додатком 1 та додатком 2 до договору (адресний перелік квартир) відповідач зобов'язався передати позивачу 13 квартир загальною площею 728,8 м2.

За умовами доповнення № 2 від 20.05.2002 року до договору на будівництво житла в порядку пайової участі за № 347 від 08.05.2002 року погоджено загальний об'єм фінансування за даним договором в сумі 1633843,25 грн. та загальну кількість квартир (додатки № 1, 2, 3), які підлягають передачі стороні-1 в результаті здійснення передбачених договором дій стороні-2 складають 23 загальною площею 1322,95 кв. м за договірною ціною 1235,00 грн. (а. с. 147).

02.12.2002 року рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2706 затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку по вул. Дементьєва, 2 у м. Дніпропетровську.

Як встановлено судом, згідно з умовами договору позивачем-1 з державного бюджету України частково оплачено ЗАТ ФБК "Альмірус і К" обумовлені договором кошти, що підтверджується платіжними дорученнями № 80 від 31.05.2002 року на суму 100000,00 грн., № 101 від 02.07.2002 року на суму 60000,00 грн., № 152 від 06.11.2002 року на суму 50000,00 грн., № 180 від 06.11.2002 року на суму 150000,00 грн., № 4 від 07.04.2003 року на суму 522066,64 грн. (а. с. 18-22), на загальну суму 882066,64 грн.

Відповідно до підписаного сторонами акту приймання-передачі житла № 1 від 28.03.2003 року (а. с. 23), складеного на підставі договору № 347 від 08.05.2002 року, ТОВ ФБК "Альмірус і К" передав позивачу-2 житло (квартири №11, 42, 48, 45, 49, 69, 77, 78, 79, 81, 82, 85, 89) загальною площею 728,8 кв. м.

Як стверджує прокурор в позові, військовослужбовці внтурішніх військ і по сьогодні продовжують проживати у зазначених квартирах, сплачувати комунальні послуги через представників ТОВ ФБК "Альмірус і К" та ТОВ "Вереск і К" в зв'язку з чим до Головного управління Національної гвардії України, як правонаступника ГУ ВВ МВС України, 29.03.2003 року, на законних підставах передані вищезазначені квартири, тобто позивач-2 добросовісно заволодів майном.

Також прокурор зазначає, що Головне управління Національної гвардії України починаючи з 29.03.2003 року, на законних підставах, добросовісно, відкрито та безперервно, більше 10 років, володіє квартирами № 1, 42, 45, 48, 49, 69, 77, 78, 81, 82, 85, 89 та розпоряджається ними на власний розсуд, шляхом заселення діючих та колишніх військовослужбовців внутрішніх військ, про що обізнані як ТОВ ФБК "Альмірус і К", так і ТОВ "Вереск і К", а отже є підстави для набуття права власності на це майно за набувальною давністю.

Позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи з вимог даної норми матеріального права набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

З огляду на вищевикладене, позивач-1 та позивач-2 мають застосовувати приписи ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Отже, враховуючи, що договір на будівництво житла в порядку пайової участі № 347 від 08.05.2002 року є розірваним з 02.11.2007 року, за умови безперервного володіння цим майном, у позивача-1 та позивача-2 може виникнути право на отримання у власність спірного майна лише після 02.11.2025 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

За приписами ст. 134 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. Майно, що використовується у господарській діяльності, може перебувати у спільній власності двох або більше власників. Правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Згідно зі ст. 137 Господарського кодексу України Правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Враховуючи, що матеріалами справи не доведено наявність права власності на спірні квартири у Міністерства внутрішніх справ України й відповідно, позовні вимоги про визнання права оперативного управління на спірні квартири за Головним управлінням Національної гвардії України також є недоведеними та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 344, 525, 526, 599, 612, 615, 651 Цивільного кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено - 30.06.2015 року.

Суддя С.П.Панна