ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р.Справа № 916/715/13
Одеській апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Мирошниченко М.А. та суддів: Воронюка О.Л. і Лашина В.В.,

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

при секретарі судового засідання - Кияшко Р.О.

за участю представників:

Прокурора м. Одеси - Шарандак О.І.

Одеської міської ради - Штоля А.О. (на підставі доручення),

Корпорації "33 MillbrookManagementInc." - Тітов В.В. (на підставі доручення),

Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Смітюх В.В. ( на підставі доручення)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Корпорації "33 MillbrookManagementInc." на рішення господарського суду Одеської області від 14.04.2015 р. по справі № 916/715/13за позовом Прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Корпорації "33 MillbrookManagementInc." за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про витребування нерухомого майна та виселення,

ВСТАНОВИВ:

20.03.2013 р. перший заступник прокурора м. Одеси (далі прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі позивач), звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Корпорації "33 MillbrookManagementInc." (далі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі департамент), згідно якої просив витребувати від відповідача нежитлове приміщення підвалу, вартістю 303606,00грн., загальною площею 118,7кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради та виселити Корпорацію "33 MillbrookManagementInc." з цього нежитлового приміщення та передати зазначене приміщення Одеській міській раді.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор, з посиланням на норми законодавства України, зазначив, що нежитлове приміщення, яке є предметом спору належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», згідно з яким у комунальну власність територіальної громади м. Одеси передано весь нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності від 16.01.2004 р., виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 16.10.2003 р. на домоволодіння в цілому, до якого увійшли нежитлові приміщення підвалу, площею 118,7 кв.м.

Проведеною прокуратурою м. Одеси перевіркою встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2007 задоволено позов ТП «Побутова техніка» ТОВ до Одеської міської ради, Гершун О.О., Іванової Л.С. та інших про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення № 502, загальною площею 118,7 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Одеса, пров. Маланова,12.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2007 вказане заочне рішення суду від 12.04.2007 скасовано, позовну заяву ТП «Побутова техніка» ТОВ залишено без розгляду.

У подальшому, ТП «Побутова техніка» ТОВ 25.12.2007 укладено договір купівлі-продажу з ТОВ «Альфа 777 ЛТД» на спірні приміщення. Таким чином, відчуження спірного об'єкту здійснилось на підставі скасованого рішення суду.

ТОВ «Альфа 777 ЛТД» 15.09.2011 укладено договір купівлі-продажу з ТОВ «ПІК 777 ЛТД» на нежитлові приміщення підвалу № 502, загальною площею 118,7 кв.м., що розташовано за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12.

У свою чергу ТОВ «ПІК 777 ЛТД» 26.01.2011 укладено договір дарування з Корпорацією «33 MillbrookManagementInc.» на вказані спірні приміщення. (а.с. 2-4)

Враховуючи вказані обставини прокурор вважає, що було здійснено незаконне відчуження комунальної власності і просить задовольнити його позов.

Прокурор також подав до суду заяву про забезпечення позову в якій просить суд накласти арешт на нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 118,7 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12. та заборонити ТОВ Корпорації « 33 MillbrookManagementInc.» та будь-яким іншим особам здійснювати дії щодо відчуження, розповсюдження, у тому числі передачі в оренду та під заставу, приміщення підвалу, загальною площею 118,7 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12. (а.с. 46-47)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.03.2013р. (суддею Власовою С.Г.) порушено провадження у справі №916/715/13. (а.с. 1)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.05.2013р. справу №916/715/13 прийнято до провадження суддею Оборотовою О.Ю. (а.с. 61-62)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.05.2013р. справу №916/715/13 прийнято до провадження суддею Власовою С.Г. (а.с. 68-69)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.06.2013р. зобов'язано прокурора у строк до 17.06.2013р. надати нотаріально засвідчений переклад даної ухвали у двох примірниках для вручення у порядку визначеному Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах 1965 року; надіслано судове доручення до Міністерства Юстиції Сполучених Штатів Америки по цивільним справам Управління з міжнародної правової допомоги (100 Вулиця L N.W. Кімната 11006, Вашингтон, округ Колумбія, 20530 Сполучені Штати Америки) щодо здійснення належного повідомлення Корпорації "33 MillbrookManagementInc." про наявність даної справи; призначено судове засідання на 09.12.2013 р. о 11:00, та зупинено провадження у справі до 09.12.2013 р. (а.с. 88-89)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.12.14р. прийнято зупинену справу №916/715/13 до провадження суддею Гутом С.Ф., поновлено провадження у справі №916/715/13, з призначенням розгляду справи 10 червня 2014 р. о 10:00. (а.с. 96-98)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.06.2014 р. приймаючи до уваги настання строку, до якого провадження у справі №916/715/13 було зупинено, провадження у справі було поновлено, призначено на 09.12.2014 р. о 10 год. 00 хв. та враховуючи положення "Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах" зупинено провадження до 09.12.2014р. (а.с. 137-139)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.12.2014 р. приймаючи до уваги настання строку, до якого провадження у справі №916/715/13 було зупинено, провадження у справі було поновлено, призначено на 10.03.2015 р. о 10 год. 00 хв. та враховуючи положення "Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах" зупинено провадження до 10.03.2015 р. та уповноважено представника Прокурора м. Одеси в строк до 15.01.2015 р. одержати для перекладу: оригінал ухвали господарського суду Одеської області від 09.12.2014 р. по справі №916/715/13, прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів. (а.с. 151-152)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.03.2015 р. поновлено провадження у справі №916/715/13, призначено розгляд справи на "10 березня 2015р. о 10:00, та відкладено розгляд справи на "26" березня 2015 р. о 09:45. (а.с. 161-613)

26.03.2015 р. від Одеської міської ради, до господарського суду першої інстанції надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи. (а.с. 168)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.03.15 р. строк вирішення спору по справі №916/715/13 було продовжено до 27.05.14 р., в порядку ст. 69 ГПК України. (а.с. 171)

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.04.2015 р. (повний текст якого складено та підписано суддею Гутом С.Ф.) позов задоволено.

Рішення господарського суду з посиланням на приписи норм чинного законодавства України, мотивовано тим, що у відповідача відсутні правові підстави на зайняття нежитлового приміщення підвалу, вартістю 303 606,00 грн., загальною площею 118,7 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12. (а.с. 185-191)

Не погоджуючись з цим судовим рішенням відповідач - Корпорація "33 MillbrookManagementInc." звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у який просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог викладених в апеляційній скарзі скаржник послався на те, що судом першої інстанції порушено приписи ст. ст. 387, 388 ЦК України, оскільки Корпорація "33 MillbrookManagementInc." набула право власності на підвальне приміщення на підставі договору від 26.01.2012 р.

Скаржник в апеляційній скарзі, зазначив, що місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, ст. 84 ГП України, а також ч. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення».

Скаржник, вважає що суд першої інстанції прийняв рішення в порушення вимог ст. 74 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки судом не було встановлено правосуб'єктність Корпорація "33 MillbrookManagementInc.", що не дає можливість здійснювати розгляд відповідної справи в процесі господарського судочинства.

Крім того, скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ст. ст. 123, 124 ГПК України, оскільки відповідач від суду першої інстанції не отримував будь-яких відомостей, а також позовної заяви та порушення вимог вручення відомостей про розгляд судової справи іноземному підприємству призвело до суттєвого порушення прав та інтересів відповідача.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 18.05.2015 р. вказану скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.06.2015 р. о 10:00 год., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представник скаржника в усних поясненнях наданих суду підтримав скаргу і просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвали нове, яким в задоволенні позову просив відмовити .

Представник Прокурора м. Одеси в усних поясненнях наданих суду просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник Одеської міської ради в усних поясненнях наданих суду просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в усних поясненнях наданих суду просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 16.06.2015 р. оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглядаючи згідно приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, заслухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та це встановлено місцевим судом нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 118,7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12 є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, відповідно до рішення Одеської міської ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 226-ХХІ „Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст, обласного підпорядкування і районів області", згідно з яким у комунальну власність територіальної громади м. Одеси передано весь нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16.01.2004 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 590 від 16.10.2003 р. на домоволодіння в цілому, до якого увійшли нежитлові приміщення підвалу, площею 118,7 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Маланова,12. (а.с. 14,15)

Матеріали справи свідчать, що прокуратурою м. Одеси проведено перевірку, якою встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2007 р. задоволено позов ТП "Побутова техніка" ТОВ до Одеської міської ради, Гершун О.О., Іванової Л.С. та інших про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення № 502, загальною площею 118,7 кв. м, яке розташовано за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12.

Однак ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2007 р. № 2-1353/07 дане заочне рішення суду від 12.04.2007р. скасовано. (а.с.18)

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2007 р. № 2-10559/07 цивільну справу за позовом ТП "Побутова техніка" ТОВ до Одеської міської ради, Гершун О.О., Іванової Л.С. та інших про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення №502, загальною площею 118,7 кв. м, яке розташовано за адресою: м. Одеса, пров. Маланова,12 - залишено без розгляду. (а.с.19)

З викладеного вбачається, що спірне приміщення залишилось у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, позивача по цієї справі.

Однак з матеріалів справи вбачається, що незважаючи на вищевказані судові рішення (від 02.11.2007 р. і 24.12.2007 року) 25.12.2007 р. між ТП "Побутова техніка" ТОВ та ТОВ "Альфа 777 ЛТД" було укладено договір купівлі-продажу спірних приміщень (а.с.33-34), тобто приміщень які на той час знов були у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради і відповідно які ТП "Побутова техніка" вже не мало право відчужувати.

Рішенням господарського суду Одеської області від 28.02.2011 р. по справі № 12/189-10-5349, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.11.2012 р. прийнятим за позовом Одеської міської ради визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25.12.2007 р., укладений між ТП "Побутова техніка" ТОВ та ТОВ "Альфа 777 ЛТД" на нежитлове приміщення підвалу № 502, що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12 та витребувано з незаконного володіння від ТОВ "Альфа 777 ЛТД" спірне приміщення.(а.с.20-31).

Господарські суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що договір купівлі-продажу від 25.12.2007р., укладений між ТП „Побутова техніка" та ТОВ „Альфа 777 ЛТД" було укладено з порушенням вимог ст. 203 та п. 1 ст. 215 ЦК України.

Однак, після прийняття судом першої інстанції рішення від 28.02.2011 р. по справі № 12/189-10-5349 і до прийняття 01.11.2012 р. Одеським апеляційним господарським судом вищевказаної постанови по справі № 12/189-10-5349 ТОВ "Альфа 777 ЛТД" уклало 15.09.2011 р. з ТОВ "ПІК 777 ЛТД" договір купівлі-продажу на нежитлові приміщення підвалу № 502, загальною площею 118,7 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Маланова, 12., тобто здійснило відчуження спірних приміщень, які, як встановлено вище, на той час належали до комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради

В свою чергу, 26.01.2012 р. ТОВ "ПІК 777 ЛТД" було укладено договір дарування з Корпорацією "33 MillbrookManagementInc." на вказані спірні приміщення.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК) визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16. ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до приписів ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 330 ЦК України, встановлено, якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із положеннями ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд України, надаючи роз'яснення зазначив, що у разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1- 3 зазначеної статті). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р. у справі № 3-13гс10).

Враховуючи висновки Верховного Суду України, норми чинного законодавства України, а також докази наявні в матеріалах справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що оскільки 26.01.2012 р. відповідач - Корпорацієя "33 MillbrookManagementInc." придбала у власність спірні приміщення за договором дарування, тобто безоплатно, у особи яка не мала право на його відчуження, то вимоги прокурора заявлені в інтересах позивача є обґрунтованими, оскільки він (позивач) як власник майна, яке вибуло з його володіння не з його волі, має право витребувати спірне майно у відповідача.

Незаконне зайняття нежитлового приміщення - об'єкта комунальної власності, порушує ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", та перешкоджає ефективному використанню, та розпорядженню вищевказаним об'єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Одеси.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, задовольняючи позовні вимоги, а тому доводи викладені в апеляційній скарзі апеляційним судом не приймаються до уваги, як такі що суперечать вимогам чинного законодавства України та фактичним обставинам справи.

Доводи апелянта про те, що договір дарування від 26.01.2012 р., на підставі якого відповідач набув право власності на спірні приміщення не визнано в судовому порядку недійним, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на таке.

Так у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дано наступне роз'яснення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

З викладено вбачається, що у прокурора та/або позивача в даному випадку не було необхідності в пред'явленні позову про визнання недійсним договору дарування, укладеного 26.01.2012 р. між ТОВ "ПІК 777 ЛТД" та відповідачем - Корпорацією "33 MillbrookManagementInc.", оскільки перший договір яким було здійснено відчуження спірного майна , як зазначалось вище, вже визнано недійним в судому порядку, а відтак прокурор обґрунтовано заявив позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Доводи апелянта про те, що вимога про виселення відповідача не може бути складовою частиною вимоги про витребування майна з незаконного володіння,оскільки виселення є окремою позовною вимогою яка потребує відповідного нормативного обґрунтування,також не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовних вимог прокурор просив суд просив витребувати від відповідача спірне нежитлове приміщення, виселити відповідача з цього нежитлового приміщення та передати зазначене приміщення Одеській міській раді.

Всі вищезазначені вимоги поєднані між собою єдиною метою - відновлення прав власника спірного майна, шляхом , в даному випадку, виселення відповідача зі спірного приміщення та повернення його власнику і тому на переконання суду апеляційної інстанції не потребують будь-якого іншого додаткового правового обґрунтування ніж той що зазначив прокурор у позові, а місцевий суд у рішенні.

Дійсно позовні вимоги «про виселення» зазвичай стосуються житлових приміщень у відносинах з фізичними особами у випадках передбачених ЖК України.

Однак на переконання суду апеляційної інстанції така вимога може заявлятись і до юридичних осіб та застосовуватись і до нежитлових приміщень, оскільки це, по-перше, не заборонено чинним законодавством України, по-друге, є одним зі шляхів реалізації вимог про витребування майна, а, по-третє, саме таке формулювання позовної вимоги надає можливість виконати судове рішення в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без будь-яких затягувань цього процесу і необхідності звернення до суду з заявами про роз'яснення порядку та способу виконання судового рішення.

Щодо доводів скаржника стосовно того, що місцевий господарський суд розглянувши справу не з'ясував правосуб'єктність відповідача що не надає можливості розгляду відповідної справи і процесі господарського судочинства, то суд зазначає наступне.

На переконання суду апеляційної інстанції справа, з урахування заявлених прокурором вимог, відповідно до приписів ст. 16 та ст. 124 ГПК України обґрунтовано розглянута за підсудністю та підвідомчістю господарським судом Одеської області.

Згідно приписів ст. 63 ГК України корпоративні підприємства створюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об'єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

З викладено вбачається що корпорації, згідно законодавства України є суб'єктами господарювання, юридичними особами, і відповідно спори за їх участю повинні розглядати господарськими судами України з урахуванням приписів ст. ст. 1, 12, 16, 21 та ст. 124 ГПК України.

Водночас з договору дарування спірних приміщень вбачається, що відповідач є юридичною особою (суб'єктом господарювання), а відтак його правосуб'єктність як учасника господарського спору підтверджена.

Слід зазначити, що скаржник (відповідач) у порушення приписів ст. 33 ГПК України не надав суду та не довів будь-якими доказами, що його правосуб'єктність, згідно правових норм США (місце його реєстрації), не надає можливості розглядати цей спір в процесі господарського судочинства України, хоча такий обов'язок, у разі посилання на ці обставини, покладено саме на нього.

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне також надати правову оцінку доводам скаржника з приводу не повідомлення місцевим господарським судом останнього та порушення судом ст. ст. 123, 125 ГПК України.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховної Радою України.

Згідно ст. 125 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок передачі судових та позасудових документів регулюється Конвенцією про вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах 1965 року (далі - Конвенція), яка застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Держава Україна приєдналася до Конвенції 19 жовтня 2000 року відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах".

Відповідно до ст. 3 Конвенції про вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (b) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно. Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої цієї статті, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави. Частина прохання, яка відповідає формуляру, доданому до цієї Конвенції, що містить короткий виклад суті документу, що підлягає врученню, вручається разом з документом.

В той же час, згідно ст. 10 Конвенції про вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: a) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном, b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, c) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Як свідчать матеріали справи та це було зазначено вище, місцевий господарський суд неодноразово зупиняв провадження у справи, для належного повідомлення відповідача, саме надсилання йому до США судових документів та процесуальних документів.

Однак, як стверджує представник відповідача, відповідач так і не був своєчасно та належним чином повідомлений про хід розгляду справи за його участю.

Проте з цими доводами апеляційний суд погодитись не може з огляду на наступне.

Статтею 15 Конвенції встановлено, що якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з'явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що:

а) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території,

б) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією,

і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

а) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

б) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

с) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної держави.

Згідно п. 6 Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" якщо виконано всі умови, зазначені у частині другій статті 15 Конвенції, суддя незалежно від положень частини першої статті 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку...

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на рекомендації президії Вищого господарського суду України від 09.11.2009 р. № 04-06/159 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», в яких зазначено, що судові документи можуть направлятися також, філіям, підприємствам, іншим відособленим підрозділам іноземних підприємств і організацій, місцезнаходження яких є територія України (з повідомленням про вручення таких документів), а також вручатися безпосередньо уповноваженому представникові.

Як свідчать матеріали справи господарським суд на адресу представника відповідача, а саме яка діє на підставі доручення, було направлено усі процесуальні документи, тобто є всі правові підстави вважати, що представник відповідача та сам відповідач були належним чином обізнані про розгляд справи.

Більш того, представник відповідача (скаржник) отримував судові лист, що підтверджується поштовими повідомленнями наявними в матеріалах справи.

Також апеляційний господарський суд звертає, увагу на те, що не зважаючи на те що представник відповідача отримував судові повістки, місцевий господарський суд, не одноразово відкладав розгляд справи.

Таким чином, враховуючи розумний строк для розгляду справи, вимоги Конвенції, ГПК України місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необхідність розгляду справи, без участі представника відповідача, який був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, а тому доводи скаржника з приводу порушення місцевим господарським судом ст.. ст. 123, 125 ГПК України та міжнародного законодавства не приймаються апеляційним судом до уваги, з приводу їх необґрунтованості.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 22.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до приписів статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 34, 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 14.04.2015 р. по справі № 916/715/13 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Корпорації "33 MillbrookManagementInc." - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено і підписано 16.06.2015 р.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

В.В. Лашин