КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Справа№ 910/5466/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю предстанвиків сторін:

від позивача: Купрієнко В.І. - представник

від відповідача: Ковригін О.В. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015р.

у справі № 910/5466/15-г (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 18 605, 34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 18 605, 34 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.04.2015 року позов задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 14 268 грн. 57 коп. основного боргу, 1 498 грн. 20 коп. інфляційних збитків, 1286 грн. 52 коп. 3% річних та 1 674 грн. 59 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що 01.06.10 між сторонами укладено договір купівлі-продажу №Д-1111-60/65-Д, згідно якого продавець зобов'язується продати товар, а покупець прийняти та оплатити вказану продукцію. Факт поставки підтверджується накладною від 01.07.10 №2.

Апелянт зазначає, що згідно п. 2.2. договору оплата здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, та на його думку, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджено, що накладна від 01.07.10 №2 не має в собі всіх необхідних для оплати реквізитів, а отже не може бути розрахунковим документом, доводи суду ґрунтуються на вимогах позовної заяви, без урахувань доводів відповідача, що є порушенням ст.43 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що висновки суду щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки, в якості доказу вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, позивач надав акт звірки взаємних розрахунків між РВУ «Донецькавтогаз» ДГІ «УКРАВТОГАЗ» та ПАТ «Укртрансгаз» станом на 30.09.13. Суд, приймаючи вказаний акт у якості доказу, не з'ясував правову природу його походження, в результаті чого виніс рішення з порушенням норм матеріального права. В своєму рішенні суд зазначає, що складений акт звірки підписаний головним бухгалтером відповідача та містить зведену суму заборгованості між підприємствами.

Ухвалою від 18.05.2015 року порушено апеляційне провадження у справі та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

01.06.2010 р. між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір поставки № Д-1111-60/65-Д від 01.06.2010 р..

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки певну продукцію, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Пунктом. 2.2. договору зазначено, що оплата товару здійснюється протягом тридцяти робочих днів з дня надходження товару у розмірі 100% вартості обладнання відповідно до умов п. 6.3. договору на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженим представником покупця, який діє на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка.

Грошові кошти перераховуються покупцем на поточний рахунок постачальника в національній валюті України. (п. 6.4. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свій обов'язок за договором належним чином, зокрема, на замовлення відповідача передав товар за договором на загальну суму 14 268, 57 грн., що підтверджується накладною № 2 від 01.06.2010 р.

Відповідач заявлену до стягнення суму коштів не сплатив.

Таким чином, станом на день подання даного позову до суду сума основної заборгованості відповідача перед позивачем за договором становить 14 268, 57 грн.

Крім суми основного боргу позивач ставить вимогу про стягнення 553, 25 грн. - пені, 998, 80 грн. штрафу, 1286, 52 грн. 3% річних, 1498,20 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Отже, внаслідок укладення договору між сторонами виникли цивільні права та обов'язки, а спірний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзац 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Судом першої інстанціїї встановлено, що свої зобов'язання щодо оплати коштів за поставлений позивачем товар, відповідач у встановлений строк не виконав, сума основної заборгованості за договором становить 14 268, 57 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної підтверджує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

За таких обставин, прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

При цьому, доводи відповідача про відсутність у накладній реквізитів на оплату як обґрунтування невиконання обов'язку з оплати вартості поставленого товару не приймається судом, оскільки спірний договір містить розділ 12 із реквізитами сторін, в тому числі розрахунковим рахунком позивача, а отже враховуючи також той факт, що укладення договору та поставку на його виконання товару було здійснено в один день (01.06.2010 р.), відповідач був обізнаний з реквізитами позивача на оплату.

Як встановлено місцевим судом товар був переданий відповідачу 01.06.2010 р., тому слід зазначити, що з наступного дня одержання товару у відповідача виник обов'язок оплатити протягом 30 робочих днів цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 14 268, 57 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу у розмірі 553, 25 грн. та 998, 80 грн., то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, з положень даної статті вбачається, що зазначені санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов:

- вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належать до державного сектора економіки, або якщо виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного кредиту;

- вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) - стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання - стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, вказані санкції є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов'язання (оплата за виконані роботи).

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того що, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 553, 25 грн. як пені та 998, 80 грн. штрафу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 1286, 52 грн. 3% річних, 1498,20 грн. інфляційних втрат, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок суми 3% річних та інфляційних збитків за заявлений період з 14.07.2010 р. по 14.07.2013 р., суд зазначає що наданий розрахунок є обґрунтований, а отже позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача, вважаючи, що строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлену продукцію з урахуванням строку оплати сплинув 14.07.2013 р.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що сторонами 30.09.2013 р. складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 р. на загальну суму 1106612, 92 грн., який включає борг за договором в сумі 14 268, 57 грн. Даний акт з боку покупця (відповідача) підписаний головним бухгалтером.

З урахуванням викладеного слід зазначити, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

Доводи відповідача про те, що головний бухгалтер, як підписант акту звірки взаєморозрахунків від імені відповідача, є не уповноваженою на це особою, не приймаються судом з огляду на таке.

Як вбачається з наказу № 284 від 29.11.2012 р. "Про виготовлення, облік, зберігання та використання печаток і штампів" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", а саме п. 6.2., в тому числі головний бухгалтер мають право підписувати документи, а в подальшому ставити на них відбитки основної печатки виключно з питань своїх повноважень і посадових обов'язків. При цьому, до завдань головного бухгалтера юридичної особи відповідача відповідно до посадової інструкції в тому числі належить обов'язок забезпечення ведення бухгалтерського обліку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підписант акту звірки взаєморозрахунків від імені відповідача є уповноваженою особою на підписання таких документів, а отже, відповідно суд приходить до висновку, що зазначені дії свідчать про визнання відповідачем боргу за договором.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" є обґрунтованими, однак такими, що підлягають частковому задоволенню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі, слід зазначити, що п. 2.2 договору встановлює, що відповідач здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Відповідно до видаткової накладної №2 від 01.06.2010 - продукція була передана відповідачу по договору № Д-1111-60/65-Д від 01.06.2010 на суму 14 268,57 грн., відтак у відповідача з дня одержання продукції (01.06.2010) виник обов'язок оплатити цей товар. Позивач не надавав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки договором не вимагалося надання рахунку-фактури, вся інформація, яка підлягала б відображенню в такому рахунку-фактурі, була вказана у самій видатковій накладній №2 від 01.06.2010.

Платіжні реквізити позивача зазначені в розділі 12 договору № Д-1111-60/65-Д від 01.06.2010 та видатковій накладній №2 від 01.06.2010, а вартість продукції узгоджена контрагентами у специфікації та видатковій накладній. За своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати, та ніяким чином не засвідчує обсяг поставленої продукції.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 Цивільного кодексу України, відповідно до ч.1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Аналогічну позицію наведено у Постанові від 29.09.2009р. Верховного суду України по справі №37/405 та Постанові від 18.06.2013р. Вищого господарського суду України по справі №923/3 8/13-г.

Таким чином, відповідно до умов договору та положень законодавства відповідач повинен був виконати своє зобов'язання у встановлений для цього строк по оплаті позивачу поставленої продукції на суму 14 268,57 грн., яку відповідач прийняв, що підтверджується видатковою накладною №2 від 01.06.2010.

Стосовно застосування строку позовної давності слід зазначити наступне, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно підпункту 4.4.1. пункту 4.4. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (додається) у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір».

Згідно актів звірки станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, ДП «УКРАВТОГАЗ» визнало загальну суму боргу перед ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» в розмірі 1 106 612,92 грн., до якої відноситься, в тому числі, основна заборгованість в сумі 14 268,57 грн., що виникла на підставі договору № Д-1111-60/65-Д від 01.06.2010.

Підписання 31.03.2013 та 30.09.2013рр. - в межах трирічного строку позовної давності, представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу вказаних в актах, а отже, і є дією, яка перериває строк позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до Наказу №336 від 29.12.2004р. Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом №148/234/383 від 10.11.1998р. Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України «Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року» затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Тобто, з наведеного вбачається, що чинним на момент складання акту 31.03.2013 та 30.09.2013 звіряння взаєморозрахунків законодавством, не було передбачено обов'язкового підписання актів звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Наказу №336 від 29.12.2004р. Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки). Правову позицію стосовно необов'язковості підписання актів звіряння взаєморозрахунків саме керівниками товариств наведено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2007р. по справі № 26/271 та Вищим господарським судом України у постановах від 15.09.2009р., від 27.02.2012 по справах №8/39, №20/5009/5311/11.

Вищенаведене свідчить про наявність достатніх правових підстав у заступника головного бухгалтера позивача на підписання актів звірки взаємних розрахунків з відповідачем в силу покладених функціональних обов'язків. Тому, акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013 підписані повноважними посадовими особами сторін, та свідчить про визнання відповідачем основної суми боргу, в тому числі за Договором № Д-1111-60/65-Д від 01.06.2010 в сумі 14 268,57 грн., та одночасно є дією у розумінні ст. 264 ЦК України, яка свідчить про визнання покупцем боргу і як наслідок переривання строку позовної давності, та підтверджує відсутність факту в даному випадку пропуску строку позовної давності. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 24.04.2007 Верховного Суду України по справі №26/271, від 06.02.2013, від 16.01.2014 та від 20.08.2014 Вищого господарського суду України по справах №25/067-11, №901/1682/13, №910/18104/13.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015р. у справі № 910/5466/15-г залишити без змін.

Рішення Господарського суду м. Києва від 20.04.2015р. у справі № 910/5466/15-г залишити без задоволення.

Матеріали справи № 910/5466/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх