ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Справа № 925/561/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Сиворка С.С. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Публічного акціонерного товариства НАК "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест" про стягнення 2 404 255,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2 404 255,99 грн., з яких: 227 271,93 грн. пені, 1 978 358,01 грн. інфляційних та 198 626,05 грн. як 3% річних на підставі договору № 13/2666-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 28 грудня 2012 року, укладеного між сторонами.

В останні судові засідання представник позивача не з'явився, причини неявки суду не відомі. Відмови від позову чи клопотання про відкладення розгляду справи суду не подано.

Відповідач позовні вимоги визнає лише частково і вважає, що сума боргу повинна бути зменшена на періоди, за які по угодах про організацію взаєморозрахунків сторонам було заборонено проводити розрахунки, а в частині пені відповідач просить її розмір зменшити на 50 %.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, які були надані в ході розгляду справи та дослідивши наявні у справі письмові докази й оцінивши їх у сукупності, суд задовольняє позовні вимоги частково з наступних підстав:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

31 грудня 2010 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/2666-ТЕ-36 (далі Договір) ( а.с. 10-15, у відповідності до якого позивач (далі - Продавець) зобов'язався передати у власність відповідачу (Покупцю) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ , на умовах цього договору ( п. 1.1. договору).

Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками ( п. 1.2 договору).

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представникам Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення ( п. 11.1 договору).

Зазначені договірні відносини по своїй суті мають ознаки договору поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 712 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальні умови виконання господарських зобов'язань визначені статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 526 ЦК України, згідно з якими суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, в силу статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання Договору та додаткових угод до нього, протягом січня-квітня; жовтня-грудня 2013 року Позивач передав, а Відповідач прийняв природний газ в обсязі 10 200, 097 тис. куб. м. на загальну суму 13 353 967,01 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу (а.с. 17-27), довідками щодо кінцевого сальдо й операцій із Відповідачем.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак, Відповідач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, що стало причиною звернення Позивача до суду.

За змістом пункту 1 статті 199 Господарського кодексу України та пункту 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Зазначені статті узгоджуються з приписами пункту 7.2 Договору між сторонами, згідно з яким у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1. Договору, Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1 умов цього Договору від у безспірному порядку зобов'язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Кодексом, законами, або договором.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення господарського суду черкаської області від 28.08.2014 року у справі № 925/1195/14 з відповідача на користь позивача було стягнуто 12 715 763, 11 грн. основного боргу, 153 462,81 грн. інфляційних, 279 418,85 грн. три проценти річних, 748 462,02 грн. пені, розрахованих станом на 07.04.2014 року.

Заявленим позовом по даній справі позивач просить стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні за наступні періоди після 07.04.2014 року, щодо яких вже прийнято судове рішення у справі № 925/1195/14.

Відповідно до ст. 549 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язань настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня).

Згідно ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку (штраф, та пеня), то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 227 271,93 грн. пені за періоди після 07.04.2014 року по 14.10.2014 року. Розрахунок пені проведено вірно та у відповідності до обставин справи. Доказів сплати пені в сумі 227 271,93 грн. відповідач суду не надав.

У відповідності до п. 7.2. договору за прострочення розрахунків за газ відповідач повинен сплатити на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені.

Відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої пені на 50% в порядку ст. 83 ГПК України та ст. 233 ГК України. Дане клопотання суд задовольняє, виходячи з такого:

У відповідності до п. 3 ст. 83 ГПК України, при прийнятті рішення господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно роз'яснень інформаційного листа ВГСУ від 21.11.2011 року № 01-06/1623/2011, зазначена норма ГПК України може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою матеріального права, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав, їх розмір не може бути зменшено судом.

У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Позивач не доводив суду , що через прострочення відповідача по сплату коштів за газ позивач мав збитки і не вказував їх розмір.

Суд вважає за можливе з урахуванням інтересів обох сторін та соціально значимого статусу відповідача, як підприємства, що виробляє теплову енергію для постачання її населенню, релігійним організаціям, національним творчим спілкам ( п. 1.1. договору) зменшити нараховану позивачем суму пені на 50% і стягнути з відповідача лише 113 635,96 грн. нарахованої пені.

При цьому суд враховує також, що відповідач станом на час вирішення спору вже провів повний розрахунок за основним боргом за споживання газу, на коштах з нарахованої пені позивач не будує показники своєї фінансової діяльності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за участі обох сторін було укладено договір № 403/30 від 25.09.2014 року та № 59/30 від 11.02.2014 року про організацію взаєморозрахунків, за змістом яких борги відповідача за спожитий газ погашаються за рахунок субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості місцевим бюджетам для покриття заборгованості різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення через невідповідність фактичної вартості теплової енергії та тарифів на її оплату ( а.с. 93 і 168)

У відповідності до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Представники обох сторін не заперечують, що борг відповідача перед позивачем за газ виник виключно з підстав невідповідності затверджених тарифів на оплату комунальних послуг і їх собівартістю, а сам борг за газ було погашено за рахунок субвенції з бюджету, у чому немає вини відповідача та умислу на невиконання зобов"язання.

З урахуванням цих обставин суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про зменшення суми пені на 50%, що відповідач вважає достатнім способом захисту його прав.

Крім того суд враховує, що крім пені позивач просить стягнути ще й інфляційні та 3% річних, які разом із пенею покривають втрати позивача, а тому зменшення до стягнення пені, як одного із нарахованих платежів за прострочення виконання зобов"язання, є обґрунтованим.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 198 626,05 грн. та 1 978 358,01 грн. інфляційних також за періоди з після 07.04.2014 року та до 14.10.2014 року ( розрахунки а.с. 28-32).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором, або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Як встановлено судом, за участі сторін було укладено договір № 403/30 від 25.09.2014 року та № 59/30 від 11.02.2014 року про організацію взаєморозрахунків, якими було вирішено питання про сплату за рахунок коштів бюджету боргу відповідача за газ перед позивачем у сумах 12 715 763,00 грн. та 515 203,90 грн. відповідно ( а.с. 93 і 168). Ці кошти були сплачені позивачу 14.10.2014 року та 01.04.2014 року ( а.с. 172,173).

Умовами пп.2 п. 10 обох договорів прямо визначено, що сторони повинні не вчиняти дій з погашення заборгованості, що є предметом цього договору, до часу проведення взаєморозрахунків, а обидва договори набирають чинності з моменту його підписання ( п. 13).

Таким чином, суд вважає, що за період з часу укладення обох договорів (25.09.2014 року та 11.02.2014 року відповідно), коли відповідач не мав права сплачувати борг за газ (про що обидві сторони склали умову договору, як істотну), позивач не має і права на нарахування санкцій за прострочення сплати боргу. Позивач теж є рівноправним та зобов"язаним учасником договорів про організацію взаєморозрахунків, як сторона, що отримає кошти субвенції на погашення боргу.

На підставі викладеного, період нарахування позивачем інфляційних та 3% річних слід обмежити терміном 25.09.2014 року, а початок періоду розрахунку рахувати з 08.04.2014 року, бо до цього часу всі нарахування цих платежів вже включені до судового рішення у справі № 925/1195/14.

З урахуванням цього, перевіривши розрахунки позивача по програмі Ліга-Закон, суд вважає, що до стягнення підлягає лише 151 055,84 грн. як 3% річних та 1 649 501,55 грн. інфляційних.

В решті вимог у цій частині в позові слід відмовити повністю через безпідставність нарахування.

Доказів проведення розрахунку за позовними вимогами відповідач суду не надав, наявність боргу перед позивачем за всіма платежами не спростував.

На підставі викладеного, до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 113 635,96 грн. пені (зменшена за рішенням суду на 50%), 1 649 501,55 грн. інфляційних та 151 055,84 грн. як 3% річних на підставі договору № 13/2666- ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року.

На підставі ст. 49 ГПК України з відповідача на користь позивача, як з особи, що винна у виникненні спору, слід стягнути судові витрати у розмірі 48 085,12 грн. судового збору повністю.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сміла Енергоінвест" (ідентифікаційний код 36779078, Черкаська область, м. Сміла, вул. Тімірязєва, 2 та вул. Свердлова, 94) на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ідентифікаційний код 20077720, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) -- 113 635,96 грн. пені, 1 649 501,55 грн. інфляційних, 151 055,84 грн. як 3% річних на підставі договору № 13/2666- ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року та 48 085,12 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. В решті вимог у позові відмовити повністю ( в частині пені - через її зменшення за рішенням суду).

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 19 червня 2015 року

Суддя Спаських Н.М.