РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015Справа №910/6878/15-г

За позовом Фізичної особи - підприємця Марінчука Олександра Олександровича

до Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана»

про стягнення грошових коштів за Договором транспортного перевезення в розмірі 122 305,25 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Котов С.О., за довіреністю

від відповідача: Чепусов Ю.А., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Марінчука Олександра Олександровича (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів за Договором транспортного перевезення в розмірі 83 751,62 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.03.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/6878/15-г, розгляд справи призначено на 22.04.2015 р.

22.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 22.04.2015 р. представник позивача з'явився, подав заяву про уточнення позовних вимог та заяву про відсутність аналогічного спору. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 23.03.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/6878/15-г позивач виконав.

У судове засідання 22.04.2015 р. представник відповідача з'явився та подав клопотання про продовження строків розгляду справи. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 23.03.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/6878/15-г відповідач не виконав.

Розглянувши у судовому засіданні 22.04.2015 р. клопотання представника відповідача про відкладення розгляд справи, суд задовольнив вищезазначене клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні 22.04.2015 р. клопотання представника відповідача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

У судовому засіданні 22.04.2015 р. судом було оголошено перерву до 27.05.2015 р.

22.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

27.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача була подана заява про застосування позовної давності.

У судове засідання 27.05.2015 р. представники сторін з'явились, представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Дослідивши у судовому засіданні 27.05.2015 р. заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність її прийняття, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Судом встановлено, що подана позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, тому приймається до розгляду.

У судовому засіданні 27.05.2015 р. судом було оголошено перерву до 28.05.2015 р.

28.05.5015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові заперечення на заяву про застосування позовної давності.

28.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 28.05.2015 р. представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 28.05.2015 р. з'явився, надав свої пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2013 р. між Фізичною особою - підприємцем Марінчуком Олександром Олександровичем (далі - позивач, виконавець) та Приватним акціонерним товариством «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір транспортного перевезення № б/н (далі - Договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надає послуги з транспортного перевезення вантажу - зерно сої, зерно кукурудзи, мінеральні добрива та вода транспортом марки КАМАЗ в кількості 1 машина, на пальному виконавця.

Відповідно до п. 2.5 Договору оплата наданих послуг здійснюється перерахуванням грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця в термін не більш 10 банківських днів з дати підписання акту передачі-приймання наданих послуг.

Згідно з п. 3.1.1 Договору замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі оплатити послуги виконавця.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013 р.

Позивач зазначає суду про те, що в період з 30.09.2013 р. по 09.12.2013 р. ним було надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 93 922,48 грн., проте відповідачем не були оплачені в повному обсязі отримані від позивача послуги за Договором, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 55 000,00 грн.

У своєму відзиві відповідач заперечує проти позову, зазначаючи, що укладений між сторонами Договір не є договором перевезення вантажу, а отже між сторонами немає договірних зобов'язань

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що Договір за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Частиною 1 ст. 316 Господарського кодексу України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Статтею 931 ЦК України встановлено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Судом досліджено надану позивачем копію Акту прийому-передачі робіт від 30.12.2013 р., та встановлено, що позивачем у період з 30.09.2013 р. по 09.12.2013 р. було надано відповідачу послуги на загальну вартість 93 922,48 грн., проте з урахуванням часткової оплати відповідачем вартості наданих послуг, у останнього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 55 000,00 грн.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за Договором.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 55 000,00 грн. підлягають задоволенню.

Крім основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 2 315,11 грн. та інфляційні втрати в розмірі 53 104,75 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, наданий позивачем, суд встановив, що позивач невірно визначив період їх нарахування.

Здійснивши власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, з урахуванням скорегованого періоду, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 2 270,34 грн. та інфляційні втрати в розмірі 39 145,58 грн.

Позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 885,39 грн. пені.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Враховуючи те, що Договір припинив свою дію 31.12.2013 р., пеня може бути нарахована лише до 31.12.2013 р., тобто в межах дії Договору, а отже на момент коли заборгованість відповідача перед позивачем стала простроченою, між сторонами вже не існувало договірних зобов'язань, оскільки розмір та порядок нарахування пені не визначено спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені.

Відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, з посиланням на приписи ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України.

Щодо спливу позовної давності, суд зазначає наступне.

Назва Договору та зміст його деяких пунктів не роблять правовідносини, що склалися між сторонами за вказаним Договором, такими, що регулюються положеннями Цивільного та Господарського кодексів України про перевезення вантажів, а отже укладений Договір між сторонами, як встановлено судом вище, є Договором транспортного експедирування, а відповідно має застосовуватись загальний строк позовної давності в 3 роки, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України, який позивачем при зверненні з даним позовом до суду не пропущений.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України № 23/99 від 24.07.2012 р.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 122 305,25 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 96 415,92 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати в загальному розмірі 425,56 грн.

Як зазначено в пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року N 7, відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Обґрунтовуючи суму понесених витрат, пов'язаних з розглядом даної справи, представник позивача надав суду квитанцію № КРТ8 від 12.02.2015 р. на суму 20,00 грн. з призначення платежу «Тариф за коммунальные платежи», квитанції за одержання витягів для сторін на суму 119,00 грн. та квитанцію № 855/з32 на суму 10 грн., з призначенням платежу «За розрахунково-касове обслуговування при прийомі готівкових платежів та переказів, без ПДВ», квитанцію про направлення відповідачу цінного листа № 0696 від 16.03.2015 р. на суму 17,88 грн. та довідку видану приватним нотаріусом про прийняття останнім 220 грн. за здійснення нотаріальних дій та квитанцією № 91 від 19.02.2015 р. на суму 34 грн. за реєстрацію довіреності.

Дослідивши надані позивачем суду докази понесених судових витрат останнім, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача частини вказаних сум.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (79035, Львівська обл., місто Львів, вулиця Зелена, будинок 115 Б, офіс 304; ідентифікаційний код: 33939991) на користь Фізичної особи - підприємця Марінчука Олександра Олександровича (23100, Вінницька обл., місто Жмеринка, вулиця Гавришко, будинок 49; ідентифікаційний номер картки платника податку: ; р/р 1017 у АТ «Приват Банк», МФО 302689) заборгованість в розмірі 55 000 (п'ятдесят п'ять тисяч) грн. 00 коп., 3 % річних в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 34 коп. та інфляційні втрати в розмірі 39 145 (тридцять дев'ять тисяч сто сорок п'ять) грн. 58 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» (79035, Львівська обл., місто Львів, вулиця Зелена, будинок 115 Б, офіс 304; ідентифікаційний код: 33939991) на користь Фізичної особи - підприємця Марінчука Олександра Олександровича (23100, Вінницька обл., місто Жмеринка, вулиця Гавришко, будинок 49; ідентифікаційний номер картки платника податку: ; р/р 1017 у АТ «Приват Банк», МФО 302689) судовий збір в розмірі 1 928 (одна тисяча дев'ятсот двадцять вісім) грн. 32 коп. та інші судові витрати в розмірі 308 (триста вісім) грн. 17 коп.

Повне рішення складено 02.06.2015 р.

Суддя О.В. Нечай