РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа №910/25031/14

За позовом Приватного акціонерного товариства "ПРАГА АВТО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТАЛКОЛОР УКРАЇНА"

про визнання договору припиненим.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю № 01/10/14-ПА від 01.10.14

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 02.03.15

В судовому засіданні 10.06.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «ПРАГА АВТО» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТАЛКОЛОР Україна» про визнання договору припиненим.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2014 № 910/25031/14 у прийнятті позовної заяви приватного акціонерного товариства «ПРАГА АВТО» відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 ухвалу господарського суду міста Києва від 14.11.2014 № 910/25031/14 скасовано та повернуто матеріали справи до господарського суду міста Києва для вирішення питання про порушення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2015 (суддя Балац С.В.) порушено провадження у справі № 910/25031/14. Розгляд даної справи призначено судом на 06.04.2015.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст.ст. 69, 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 06.04.2015 продовжив строк вирішення спору та відклав розгляд даної справи на 13.05.2015.

Ухвалою суду від 13.05.2015р. в порядку ст.. 20 ГПК України задоволено самовідвід судді Балаца С.В.

Відповідно до вимог ст. 2-1 ГПК України на підставі Розпорядження керівника апарату суду № 04-23/467 від 20.05.2015р. справу № 910/25031/14 направлено на повторний автоматичний розподіл та передано для подальшого розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 22.05.2015 суддею Пукшин Л.Г. прийнято справу № 910/25031/14 до свого провадження та призначено розгляд справи у удовому засіданні на 10.06.15.

У судове засідання 10.06.2015 з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав, проси суд задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір № 444/13-АЦ купівлі-продажу автомобіля від 28.10.2013 р., на підставі якого позивач зобов'язався продати, а відповідач прийняти та оплатити автомобіль марки «Skoda Octavia A7 Ambition 1/8 TSI/132kW 7AG». У п. 3.1. даного договору сторонами було визначено, що передача товару повинна була бути здійснена до 20.02.2014 після оплати вартості автомобіля за п. 2.1. Договору за визначеною ціною, яка становить 288 352,00 грн в т. ПДВ. Відповідачем на виконання умов договору було оплачено вартість автомобіля у повному обсязі. Позивач зі свого боку визнає, що не поставив автомобіль у визначений п. 3.1. договору, термін, через обставини та події, які мали місце в період січень-лютий 2014 року в Україні та в Києві, коливанням курсу долара США, що в свою чергу викликали негативні наслідки в авто бізнесі зокрема.

У зв'язку з не поставкою автомобіля, за твердженням позивача, договір № 444/13-АЦ від 28.10.2013 р. з урахуванням п. 10.1. договору продовжив свою дію після 20.02.2014 р. Листом № 73 від 04.04.2014 р. позивач повідомив відповідача, що в Україні відбулися події, які підпадають під дію п. 12.1 договору, а саме, прийнято Закон України від 27.03.2014 р. № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», в якому збільшено ставки акцизного збору на нові легкові автомобілі.

Оскільки, вказані події відбулися поза волею сторін, та які не залежать від волі сторін, позивач зазначив про повернення коштів відповідачу відповідно до умов договору.

За переконання позивача, оскільки п. 16 Закону України від 27.03.2014 р. № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено зміни до ст.. 234.1.2. Податкового кодексу України в частині збільшення ставок збору для колісних транспортних та легкових автомобілів, то відповідно виникла скасувальна умова, передбачена п. 1.2.1 договору, а саме - збільшено ставку збору.

Згідно з платіжним дорученням № 18911 від 10.04.2014 р. позивач повернув відповідачу грошові кошти у сумі 288 532,00 грн, а тому за доводами позивача договір втратив силу саме з 10.04.2014 р.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві. За доводами відповідача, позивачем в порушення ст.ст. 33,34 ГПК України не надано жодних доказів щодо неможливості виконання умов договору саме через події, які відбулися в лютому 2014 р. та через коливання курсу Долара США.

Також відповідач зазначає, що не погоджується з доводами позивача про настання скасувальної умови, визначеної п. 12.1. договору, у зв'язку з прийняттям Закону України від 27.03.2014 р. № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», оскільки, виходячи з положень ст.ст. 231.1., 237.1. 239.1 Податкового кодексу України в редакції від 01.04.2014 р. збір за першу реєстрацію транспортного засобу сплачував би власник нового ввезеного автомобіля, тобто відповідач, перед постановкою його на облік в органах МРЕВ. Відтак, скасувальна умова, визначена п. 12.1. договору, не виникла, так як відбулося збільшення ставки збору, що не мають жодного відношення до ввізного мита та/або акцизного збору.

Відповідач також зазначив, що позивачем в порядку, визначеному п. 6.1.1. договору не надсилалися жодні повідомлення та листи щодо збільшення відпускних цін заводом - виробником або офіційним імпортером товару.

Крім іншого, відповідач вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Фактично позивач звернувся до суду з вимогами про встановлення певного юридичного факту (припинення прав та обов'язків, що виникли в силу договору), яка не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді

Також відповідач зазначив, що рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2014 р. у справі № 910/13492/14 встановлено, що доводи ПАТ «Прага Авто» щодо припинення дії договору є необґрунтованими, доведено вину ПАТ «Прага Авто» у не виконанні умов договору та зобов'язано останнього виконати умови договору.

А тому, вказана позовна вимога, на думку відповідача, підлягає припиненню на підставі п. 2.ч.1 ст 80 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

28 жовтня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «ПРАГА АВТО» (надалі - позивач, продавець) Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТАЛКОЛОР Україна» (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір № 444/13-АЦ купівлі-продажу автомобіля (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору продавець зобов'язується продати (передати право користуватися, володіти та розпоряджатися), а покупець прийняти та оплатити автомобіль (товар) марки «Skoda Octavia A7 Ambition 1/8 TSI/132kW 7AG» вартістю 288 532,00 грн.

Згідно з п. 1.2. договору комплектація товару обумовлена в специфікації, що є невід'ємною частиною договору (додаток № 1). При відсутності специфікації товар вважається проданим в базовій комплектації.

Загальна ціна товару, що продається за даним договором складає 288 532,00 грн., що включає в себе ПДВ, вартість автомобіля обумовленої комплектації з урахуванням сплати митного збору, акцизного збору, митних та інших процедур (п.2.1. договору).

У п. 3.1. договору зазначено, що передача товару покупцю здійснюється до 20.02.2014 після зарахування на поточний рахунок продавця загальної ціни товару, що продається за даним договором та передбачена п. 2.1. цього договору.

Відповідно до п. 6.2.1 договору продавець зобов'язався передати покупцю товар у строки, обумовлені даним договором.

Згідно з п. 6.4.1. договору покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами цього договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання п. 2.1. договору відповідачем було перерахована на рахунок позивача вартість товару, що підтверджується виписками із рахунку позивача від 28.10.2013 та від 23.01.2014 р.

У п. 10.1. договору зазначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та дії до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Умовами п. 12.1. договору передбачено, що у випадку набрання чинності будь-якого нормативного акту України, в результаті чого, в порівняні з діючими на момент підписання договору, будуть збільшені ввізне мито та/або акцизний збір, що стягуються при імпорті автомобіля на територію України, а також у випадку набрання чинності будь-яким нормативним актом, яким буде відмінені діючі в момент підписання цього договору пільги на імпорт автомобіля, що продається на територію України, цей договір втрачає силу, за виключенням випадків, коли сторони окремо домовилися про інше.

Платежі (аванс, передоплата тощо) зроблені покупцем до настання скасованої умови повертаються йому в повному обсязі протягом 10 банківських днів.

За доводами позивача, не виконання умов договору щодо передачі товару у визначені строки, мало місце через події, які від нього не залежать, та враховуючи настання скасувальної умови, визначеної п. 12.1. договору, у зв'язку з прийняттям Закону України від 27.03.2014 р. № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», позивачем було повернуто грошові кошти відповідачу в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 18911 від 10.04.2014. Оскільки відповідач, не дивлячись на прийняття таких коштів, надалі наполягає на поставленні автомобіля за договором, що підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2014 р. у справі № 910/13492/14, тому позивач з вернувся до суду із вимогами про визнання договору № 444/13-АЦ від 28.10.2013 р. припиненим з 10.04.2014 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, положення яких кореспондуються із нормами статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2014 р. у справі № 910/13492/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Італколор Україна» до Приватного підприємства «Прага Авто» про примусове виконання обов`язку в натурі та стягнення 29 295,21 грн, задоволено позовні вимоги позивача та зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Прага Авто» виконати зобов`язання в натурі, а саме передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Італколор Україна» легковий автомобіль «Skoda Octavia A7 Ambition 1.8 TSI/132kW 7AG» колір 1Z1Z у кількості 1шт. з комплектацією відповідно до договору № 444/13-АЦ від 28.10.2013р.

У мотивувальній частині даного рішення встановлено, що «…в порушення умов договору, відповідач автомобіль позивачу не передав у строк, визначений умовами договору.

На листи позивача про причини не виконання відповідачем умов договору, останній посилався на те, що договір втратив свою силу, при цьому посилаючись на Закон України № 1156-VII від 27.03.2013р., який набрав своєї чинності лише 01.04.2014р., в той час коли відповідач мав поставив автомобіль до 20.02.2014р…. Матеріалами справи було доведено вину відповідача у невиконанні зобов`язання в натурі, а саме не поставці автомобіля "Skoda Octavia A7 Ambition 1.8 TSI/132kW 7AG" в строк до 20.02.2014р.».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування наведеної обставини, адже існування даної обставини підтверджує судове рішення від 08.09.2014 р. у справі № 910/13492/14 у спорі, що виник між тими ж сторонами.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що за положенням ст.. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом позову - є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, наприклад, у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Так, частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

визнання наявності або відсутності прав;

визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

присудження до виконання обов'язку в натурі;

відшкодування збитків;

застосування штрафних санкцій;

застосування оперативно-господарських санкцій;

застосування адміністративно-господарських санкцій;

установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Позовні вимоги, в яких позивач просить суд визнати договір № 444/13-АЦ від 28.10.2013 р. припиненим з 10.04.2014 р. не відповідають встановленим способам захисту цивільних прав, а тому в позові слід відмовити.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.