КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Справа№ 910/640/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.02.2015

у справі № 910/640/15-г (суддя Мандриченко О.В.),

за позовом Заступника прокурора Голосіївського району міста Києва

в інтересах держави в особі Київської міської ради,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ММК-04»,

третя особа: Голосіївська районна в місті Києві рада,

про визнання недійсним договору та повернення майна,

за участю представників сторін:

від прокуратури: Жовтун Н.Б. - посвідчення №019901 від 21.08.2013;

від позивача: Семенюк Н.М. - представник (довіреність від 12.06.2015 № 225-КР-2186);

від відповідача: Баштовий В.І. - представник (довіреність №б/н від 10.01.2015),

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ММК-04» (надалі - ТОВ «ММК-04», відповідач) про визнання недійсним договору та повернення майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 до участі у справі №910/640/15-г було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Голосіївську районну в місті Києві раду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі № 910/640/15-г відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/640/15-г повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Зокрема, вимоги скаржника обґрунтовані тим, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу комунального майна було порушено встановлену законодавством України приватизаційну процедуру, а рішення Голосіївської районної у місті Києві ради від 30.06.2005 №36/05 в частині затвердження способу приватизації нежитлових приміщень по вул. Тельмана, 3-Б постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.01.2010 у справі № 2а-75/10, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду України від 03.02.2011 та Вищого адміністративного суду України від 04.06.2013 визнано незаконним та скасовано, а тому є підстави для визнання договору недійсним на підставі статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Федорчук Р.В., судді Майданевич А.Г., Лобань О.І. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 29.04.2015.

29.04.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ММК-04» про відвід колегії суддів в порядку статті 20 ГПК України.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід колегії суддів та задоволено заяву суддів Федорчука Р.В. (головуючий), Майданевича А.Г., Лобаня О.І. про самовідвід від розгляду справи №910/640/15-г.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 06.05.2015 №09-52/764/15, у зв'язку з самовідводом колегії суддів, що здійснювала розгляд справи, відповідно до підпункту 2.3.52 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/640/15-г.

Згідно Протоколу про повторний автоматизований розподіл справи між суддями від 06.05.2015 справу №910/640/15-г передано для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.05.2015 розгляд справи призначено на 15.06.2015.

В судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Третя особа свого уповноваженого представника в судове засідання не направила, про дату, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином.

Вислухавши думку прокурора, представників сторін щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника третьої особи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, за відсутності зазначеної особи.

15.06.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 30.06.2005 Голосіївською районною в місті Києві радою на підставі Закону України "Про державну програму приватизації" було прийнято рішення №36/05 "Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації".

Згідно додатку 1 до вказаного рішення до переліку об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, включено приміщення площею 89,1 кв.м. по вул. Тельмана, 3-Б у м. Києві, дозвіл на приватизацію якого надано Товариству з обмеженою відповідальністю "ММК-04".

На виконання зазначеного рішення, 27.03.2006 між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діяв від імені Голосіївської районної в місті Києві ради (в тексті договору - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ММК-04" (в тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з №1 по № 18, № №І, ІІ (групи приміщень № 3) загальною площею 85,10 кв.м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві (надалі - договір), який був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. та зареєстрований в реєстрі під №1760.

Згідно пункту 1. договору продавець зобов'язується передати майно - нежилі приміщення - у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно, що орендувалось ним і знаходиться в місті Києві по вул. Тельмана, 3-Б, яке належить територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №734828, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 26.01.2006, на підставі наказу 37-В від 26.01.2006, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 17.02.2006, записаного в реєстровій книзі №129п-50 за реєстровим №7682-П, вартістю 31 245,30 грн.

Пунктом 2. договору встановлено, що на підставі рішення №36/05 від 30.06.2005 36 сесії ІV скликання Голосіївської районної в м. Києві ради та згідно наказу №19 від 08.02.2006 Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району "Про приватизацію нежилих приміщень, орендованих Товариством з обмеженою відповідальністю "ММК-04" за адресою: м. Київ, вул. Тельмана, 3 (літера Б)" нежилі приміщення з № 1 по № 18, № № І, ІІ (групи приміщень № 3) загальною площею 85,10 кв. м. по вул. Тельмана, 3 (літера Б) в м. Києві підлягали приватизації шляхом викупу відповідачем.

Вказані в договору нежилі приміщення продані за ціну 170 208, 00 грн, в т.ч. ПДВ (пункт 4. договору).

На виконання умов договору, приміщення, які є об'єктом продажу, були передані відповідачеві, що підтверджується актом прийому-передачі нежилих приміщень від 16.05.2006, підписаним представниками обох сторін та засвідченим їх печатками.

Звертаючись до суду з даним позовом, Заступник прокурора Голосіївського району м. Києва зазначав, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень укладався на підставі рішення №36/05 від 30.06.2005 36 сесії ІV скликання Голосіївської районної в м. Києві ради, яке визнане рішенням суду незаконним та скасовано, що відповідно є підставою для визнання договору купівлі-продажу нежилих приміщень по вул. Тельмана, 3-Б у м. Києві недійсним згідно статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника з цього приводу вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України), а відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Пунктом 5 статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Згідно частини 6 статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу об'єкта приватизації, ніж визначені наведеними статтями, приватизаційне законодавство не містить.

Вирішуючи спір, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що органи приватизації як органи публічної влади мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для їх проведення актів, не погоджують своїх дій та рішень з покупцями, які не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність їх рішень та зобов'язані були дотримуватись встановлених умов та порядку приватизації. Таким чином, ТОВ «ММК-04» не мало можливості перевірити правильність рішень органів приватизації, як органів публічної влади.

За встановлених обставин та беручи до уваги викладені вище приписи законодавства, яке регулює спірні правовідносини, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання незаконною проведеної приватизації спірного майна шляхом його викупу, у зв'язку з чим було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Наведеним рішенням встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, покупець спірного нерухомого майна ТОВ «ММК-04», укладаючи договір купівлі-продажу, правомірно очікував набуття права власності на це майно, у зв'язку з чим подальше позбавлення покупця спірного нерухомого майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 31.07.2015 у справі №910/1354/13.

Крім того, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановлено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до абзацу 6 пункту 5 вищезгаданого Рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, рішення Голосіївської районної у місті Києві ради від 30.06.2005 №36/05 є актом органу місцевого самоврядування ненормативного характеру, оскільки воно передбачає конкретні приписи та стосується конкретного суб'єкта господарювання - відповідача у справі, а відтак, вищевказане рішення вичерпало свою дію фактом його виконання та, відповідно, не могло бути скасовано.

З огляду на зазначене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що наведені прокурором обставини не свідчать про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, а тому в задоволенні позову в наведеній частині необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ТОВ «ММК-04» повернути спірні нежилі приміщення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статей 22, 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент укладання оскаржуваного договору) право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності відповідача на спірне майно підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.03.2006, посвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л.Г. та зареєстрованим в реєстрі за №1760, а також актом прийому-передачі нежилих приміщень від 16.05.2006.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині повернення вказаних приміщень у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору купівлі-продажу та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/640/15-г прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва має бути залишена без задоволення.

Відповідно до пункту 4.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 №7, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача, за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Враховуючи, що позивач не звільнений від сплати судового збору згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір», витрати з оплати судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/640/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №910/640/15-г залишити без змін.

3. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ) на користь Державного бюджету України 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Справу №910/640/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук