ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 922/4963/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Семенов В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1757 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 19.01.15 р. у справі № 922/4963/14

за позовом Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль", м. Кривий Ріг

до Приватного акціонерного товариства "Енергооблік", м. Харків

про стягнення 1594148,56 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Криворізька теплоцентраль" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з відповідача - Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" 1594148,56 грн. з яких: 99848,00 грн. 8 % штрафу, 149772,00 грн. пені, суму попередньої плати у розмірі 1248100,01 грн., штрафні санкції за користування чужими коштами у сумі 96428,55 грн. та судовий збір.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.01.2015 р. у справі № 922/4963/14 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" на користь Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" - 99848,00 грн. штрафу; 1996,96 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем не заявлені вимоги про повернення отриманої передоплати, договір поставки є діючим, відповідно, право позивача на повернення суми попередньої оплати відповідачем не порушувалося, наявні матеріали справи свідчать про те, що обираючи з передбачених ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України вимог (передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати) позивач заявляв вимоги саме щодо передання оплаченого товару, а не повернення передоплати. В частині стягнення штрафу за порушення умов договору щодо строку поставки товару, суд зазначив, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та ін.

Позивач не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду Харківської області від 19.01.2015 р. у справі № 922/4963/14 в частині відмови в позові про стягнення з відповідача суми попередньої плати у розмірі 1248100,01 грн., нарахованих штрафних санкцій за користування чужими коштами у сумі 96428,55 грн., пені у розмірі 149772,00 грн. та сплачений судовий збір, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Розпорядженням секретаря третьої судової палати від 14.04.2015 р. у зв'язку з відпусткою судді Плужника О.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Могилєвкіна Ю.О., судді Пушай В.І., судді Істоміна О.А.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Позивач у призначене судове засідання не з'явився. Враховуючи факт належного повідомлення позивача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 18.03.2014 р. між Державним підприємством "Криворізька теплоцентраль" (покупець) та Приватним акціонерним товариством "Енергооблік" (постачальник) укладений договір поставки № 44 (далі - договір), відповідно до умов договору постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупця обладнання у відповідності до специфікації (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його.

Відповідно до п. 2.3.1. договору, покупець зобов'язався від дати підписання договору, на протязі 30 банківських днів здійснити 100% попередню оплату вартості товару. Тобто перерахувавши 2226600,01 грн.

Пунктом 1.4. договору передбачено зобов'язання постачальника здійснити поставку товару протягом 75 днів з моменту отримання попередньої оплати згідно з п. 2.3.1. договору.

Згідно з п. 7.1. договору, у разі якщо у сторін на момент закінчення дії договору залишаються невиконаними договірні зобов'язання і не задоволенні законні вимоги, дія договору продовжується у відношенні таких зобов'язань до задоволення законних вимог.

На виконання умов договору, позивач перерахував грошові кошти на загальну суму 2226600,01 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями: № 2255 від 25.03.2014 р. та № 2283 від 26.03.2014 р., № 2589 від 27.03.2014 р.,№ 2596 від 28.03.2014 р., № 2669 від 31.03.2014 р. та № 2684 від 01.04.2014 р.

Позивач у позовній заяві зазначає, що згідно з умовами договору постачальник зобов'язався здійснити поставку товару у термін до 16.06.2014 р.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач частково здійснив поставку товару на суму 978500,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 149 від 08.06.2014 р. та № 175 від 04.08.2014 р., тобто після настання строку поставки передбаченого договором.

Таким чином вартість недопоставленого товару складає 1248100,01 грн.

Згідно з п. 6.3.1. договору, в разі порушення постачальником строку поставки товару, визначеного в п. 1.4 договору, постачальник сплачує покупцю від вартості непоставленого або не своєчасно поставленого товару штраф в розмірі 8 % від вартості не поставленого товару.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про стягнення попередньої плати у розмірі 1248100,01 грн., 99848,00 грн. 8 % штрафу, 149772,00 грн. пені та штрафних санкції за користування чужими коштами у сумі 96428,55 грн.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що позивачем не заявлені вимоги про повернення отриманої передоплати, договір поставки є діючим, відповідно, право позивача на повернення суми попередньої оплати відповідачем не порушувалося, наявні матеріали справи свідчать про те, що обираючи з передбачених ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України вимог (передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати) позивач заявляв вимоги саме щодо передання оплаченого товару. В частині стягнення штрафу за порушення умов договору щодо строку поставки товару, суд зазначив, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, у зв'язку з чим, є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення у певній частині.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічна норма міститься в ст. 265 ГК України, згідно з якою за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи та зазначено вище, на виконання умов договору, позивач перерахував грошові кошти на загальну суму 2226600,01 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями: № 2255 від 25.03.2014 р. на суму 300000,00 грн., № 2283 від 26.03.2014 р. на суму 538000,00 грн., № 2589 від 27.03.2014 р. на суму 400000,00 грн., № 2596 від 28.03.2014 р. на суму 400000,00 грн., № 2669 від 31.03.2014 р. на суму 285000,00 грн., № 2684 від 01.04.2014 р. на суму 303600,01 грн.

Таким чином, позивач повністю виконав свої зобов'язання за договором передбачені п. 2.3.1., а саме від дати підписання договору, на протязі 30 банківських днів здійснив 100% попередню оплату вартості товару. Тобто перерахувавши 2226600,01 грн.

Проте, відповідач частково здійснив поставку товару лише на суму 978500,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 149 від 08.06.2014 р. та № 175 від 04.08.2014 р., до того ж з порушенням строків поставки передбаченого договором.

Передбачене п. 1.4. договору, зобов'язання постачальника здійснити поставку товару протягом 75 днів з моменту отримання попередньої оплати згідно з п. 2.3.1. договору відповідачем порушено.

Остаточна поставка товару відповідно до умов договору повинна була відбутися у строк до 16.06.2014 р. Доказів поставки товару матеріали справи не містять і зазначений факт відповідачем не спростовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В даному випадку посилання суду на те, що лист № 681 від 05.08.2014 р. та акт приймання-передачі обладнання від 05.08.2014 р., якими позивач передав відповідачеві товар для здійснення перекалібрування свідчать про зміну технічних умов та про зміну технічних вимог щодо обладнання є неправомірними, оскільки зазначені документи свідчать лише про прохання відповідача здійснити вивіз раніше переданого обладнання та паспортів до нього. До того ж, позивач зазначає, що відповідач передав (поставив) частину товару неналежної якості, у зв'язку з чим позивач змущений повернути цей товар.

Згідно з п. 7.3. договору, зміни в договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору.

При цьому, додаткових угод між сторонами укладено не було.

Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно того, що відбулися зміни істотних умов договору, а саме п. 7.3. договору є невірним, оскільки інше договором не передбачено та умови в установленому порядку не змінено..

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні суми попередньої оплати в розмірі 1248100,01 грн., є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 6.3.1. договору, в разі порушення постачальником строку поставки товару, визначеного в п. 1.4 договору, постачальник сплачує покупцю від вартості непоставленого або не своєчасно поставленого товару штраф в розмірі 8 % від вартості не поставленого товару.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 99848,00 грн. зазначеного штрафу.

Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як зазначалося вище, п. 6.3.1. договору сторони встановили відповідальність за порушення зобов'язання щодо строків поставки товару лише у вигляді штрафу 8 %.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 96428,55 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, суд першої інстанції правомірно зазначив, що законодавством та договором не встановлено розмір процентів за користування чужими коштами, а посилання позивача в даному випадку на частину 6 статті 231 Господарського кодексу України ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права, оскільки предметом регулювання зазначеної норми є розмір штрафних санкцій, а не передбачених статтями 693 та 536 Цивільного кодексу України процентів за користування чужими коштами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні 149772,00 грн. пені та 96428,55 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. До того ж, зобов'язання відповідача за договором не є грошовим.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, з Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" на користь Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" підлягають стягненню 24962,00 грн. судового збору та 12481,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду частково не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 - 106 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.01.15 р. у справі № 922/4963/14 в частині відмови в позові про стягнення 1248100,01 грн. попередньої оплати та 24962,00 грн. судового збору скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" (61052, м. Харків, вулиця Мала Панасівська, буд. 1, ) на користь Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" (50014, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, буд. 1, код ЄДРПОУ 00130,01 грн. попередньої оплати, 24962,00 грн.. судового збору та 12481,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 12.06.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Істоміна О.А.