РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа № 910/9365/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське»

до Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Сенчик Олександр Олександрович

про стягнення 47 739, 74 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Пахолок Т.П. за довіреністю б/н від 10.07.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім» (далі - відповідач) про стягнення 47 739, 74 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 25.07.2012 р. між ним та ПАТ «Бориспільський автозавод» було укладено Договір добровільного страхування майна № ЦО-10-009528, згідно з яким в тому числі застраховано конструктивні елементи котельні та зовнішні теплові мережі. 10.04.2013 р. по вул. Броварська в с. Проліски Бориспільського району відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAF CF 75.310», реєстраційний номер АА9258МК, під керуванням водія Сенчик О.О., який здійснив зіткнення із застрахованою позивачем металевою конструкцією теплотраси, внаслідок чого пошкодив її. Водій автомобіля «DAF CF 75.310», реєстраційний номер АА9258МК, Сенчик О.О. постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2013 р. у справі № 359/4051/13-П (провадження № 3/359/1326/2013р.) був визнаний винним в порушенні ПДР України, у зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив 47 739, 74 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 5271 від 13.06.2014 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу «DAF CF 75.310», реєстраційний номер АА9258МК, була застрахована відповідачем за полісом серії АЕ № 2453288, позивач вирішив звернутись до відповідача з даним позовом про виплату страхового відшкодування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9365/15, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сенчик Олександра Олександровича, розгляд справи призначено на 13.05.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 13.05.2015 р. не з'явився, проте 08.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також клопотання про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 13.05.2015 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 09.06.2015 р.

В судове засідання 09.06.2015 р. представники відповідача та третьої особи не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 09.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2012 р. між позивачем (страховик) та ПАТ «Бориспільський автозавод» (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування майна позичальника банку, зокрема, конструктивних елементів котельні та зовнішніх теплових мереж.

Згідно з п. 8.5. Договору до страхових випадків віднесено знищення, пошкодження, загибель та/або втрата майна внаслідок зіткнення з майном засобів водного транспорту або наїзду на майно наземних транспортних засобів.

Пунктом 14 Договору визначено строк його дії: з 29.07.2012 р. по 28.07.2013 р.

Відповідно до п. 15 Договору, територією дії Договору є місцезнаходження майна, зазначене в п. 6 цього Договору: 08322, Київська область, Бориспільський район, с. Проліски, вул. Броварська, 4.

За умовами п. 20.5. Договору, виплата страхового відшкодування проводиться в розмірі прямого збитку, завданого страхувальнику або вигодонабувачу, але не більше страхової суми, зазначеної у Договорі.

В силу п. 20.6. Договору, розмір прямого збитку, завданого внаслідок настання страхового випадку, визначається при пошкодженні майна в розмірі вартості робіт на відновлення з врахуванням зносу на дату настання страхового випадку на замінені деталі, вузли, матеріали.

З матеріалів справи вбачається, що 10.04.2013 р. о 12 год. 30 хв. відбулась дорожньо-транспортна пригода на території автозаводу по вул. Броварська, с. Проліски, Бориспільського району за участю автомобіля «DAF CF 75.310», реєстраційний номер АА9258МК, під керуванням водія Сенчик О.О., який не врахував дорожньої обстановки, особливості вантажу, стан транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з металевою конструкцією теплотраси, чим пошкодив її.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2013 р. у справі № 359/4051/13-П (провадження № 3/359/1326/2013) Сенчик Олександр Олександрович був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу серії АЕ № 2453288 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «DAF CF 75.310», реєстраційний номер АА9258МК, була застрахована у ПАТ «Український страховий дім» на строк з 30.12.2012 р. по 29.12.2013 р. з встановленим розміром франшизи - 500, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Звіту № 839/7 з визначення вартості збитку нанесеного власнику через пошкодження опорної конструкції розташованої за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Проліски, вул. Броварська, 4, від 13.05.2013 р., складеного Суб'єктом оціночної діяльності Гармідаровою Ю.П., вартість збитку, завданого через пошкодження опорних конструкцій складає 61 405, 00 грн.

Згідно з листом № 177-01/164 від 21.05.2014 р. вигодонабувач ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» не заперчив проти виплати страхового відшкодування в сумі 49 991, 90 грн. із спрямуванням на поточний рахунок позичальника.

05.06.2014 р. позивачем було затверджено Страховий акт № ЦО-37179-ЦО-10--01, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 47 739, 74 грн. на розрахунковий рахунок страхувальника.

Платіжним дорученням № 5271 від 13.06.2014 р. позивач перерахував на користь страхувальника 47 739, 74 грн. з призначенням платежу: «Страх.відшкод.зг.Дог№ЦО-10- від 25.07.12р.та Страх.акт№ЦО-37179 від 05.06.14р. Без ПДВ.

Як стверджує позивач, він звернувся до відповідача з заявою № 7893/499-ІЛ про виплату страхового відшкодування в сумі 47 739, 74 грн., проте вказані вимоги відповідачем задоволені не були, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вина фізичної особи Сенчик О.О. встановлена у судовому порядку, а цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, на якому скоєно правопорушення, застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ПАТ «Бориспільській автозавод» Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого майна та страхового відшкодування.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування майна, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 47 739, 74 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 5271 від 13.06.2014 р.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу АЕ № 2453288, розмір франшизи становить 500, 00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 47 239, 74 грн., що позивачем під час розрахунку позовних вимог враховано не було.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 47 239, 74 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім» (01023, місто Київ, площа Спортивна, будинок 3; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» (01033, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 38 Б; ) суму страхового відшкодування у розмірі 47 239 (сорок сім тисяч двісті тридцять дев'ять) грн. 74 грн. та 1 807 (одну тисячу вісімсот сім) грн. 86 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака