ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р. Справа № 922/5765/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко В.П. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 09 лютого 2015 року,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1843 Х/1-6) на рішення господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі № 922/5765/14

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк", м. Київ в особі Відділення №133 Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк", м. Харків

про стягнення 45166,88

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року у справі № 922/5765/14 (суддя Светлічний Ю.В.) позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Стягнуто, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23 лютого 2015 року, з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі Відділення №133 Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 41005,40 грн., пеню у розмірі 2791,70 грн., компенсацію у розмірі 1369,78 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Відповідач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року у справі № 922/5765/14, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що оскільки рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №123 від 20 листопада 2014 року в Банку запроваджена Тимчасова адміністрація, то після запровадження у банку тимчасової адміністрації не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо перерахування грошових коштів, згідно платіжних доручень.

Позивач - ФОП ОСОБА_2, подав через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню лише в частині стягнення пені на суму 109,41 грн. за період з 20 листопада 2014 року по 24 листопада 2014 рік, оскільки саме з 21 листопада 2004 року була запровадження в Банку тимчасова адміністрація. Інші вимоги апеляційної скарги просить залишити без задоволення (вх. 7411 від 12.05.15р.).

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 18 травня 2015 року у звязку із відпусткою судді Івакіної В.О., для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко В.П., суддя Камишева Л.М.

Розгляд справи відкладався.

У призначене судове засідання 16 червня 2015 року представник відповідача не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (вх. 9197 від 11.06.15р.).

Колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі належно повідомленого відповідача.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з посиланнями, зокрема, на статтю 1066 Цивільного кодексу України, статтю 8 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні зазначив, що відповідачем не виконано зобов'язання по розрахунковим документам, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачена свобода договору, та у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог закону, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання.

Згідно частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч.ч. 1,2 статті 1068 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Як убачається із матеріалів справи, 08 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк) в особі Відділення №133 Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та ФОП ОСОБА_2 укладений договір № 0098 про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування, в тому числі з використанням систем дистанційного обслуговування рахунку (т. 1 а.с. 11-14).

Відповідно до п.2.1.2 Договору, банк зобов'язаний своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки відповідно до умов обслуговування рахунку, чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно п.2.1.3 Договору, банк зобов'язаний виконувати доручення клієнта, що містяться в розрахунковому документі в строки передбачені законодавством України.

Пунктом 2.1.8 Договору передбачено, що банк зобов'язаний нараховувати проценти за користування вільними коштами клієнта та зараховувати їх на поточний рахунок клієнта, своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки відповідно до умов обслуговування рахунку, чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України".

Як встановив суд першої інстанції, позивач, відповідно до умов Договору, звернувся до відповідача з платіжними дорученнями на оплату бюджетних та комунальних організацій для виконання, а саме: № 104 від 01.10.14 р. на 2500,00 грн., № 105 від 01.10.14 р. на суму 2500,00 грн., № 107 від 01.10.14 р. на суму 2500,00 грн., № 103 від 01.10.14 р. на суму 3000,00 грн., № 109 від 06.10.14 р. на суму 3460,75 грн., № 109 від 10.10.14 р. у сумі 1800,00 грн., № 141 від 16.10.14 р. у сумі 16500,00 грн., № 140 від 15.10.14 р. на суму 986,00 грн., № 136 від 15.10.14 р. у сумі 752,00 грн., № 135 від 15.10.14 р. у сумі 762,26 грн., № 139 від 15.10.14 р. у сумі 914,00 грн., № 137 від 15.10.14 р. у сумі 948,00 грн., № 133 від 15.10.14 р. у сумі 598,00 грн., № 34 від 15.10.14 р. у сумі 750,00 грн., № 129 від 15.10.14 р. у сумі 936,00 грн., № 130 від 15.10.14 р. у сумі 952,00 грн.

Через 30 днів після виставлення доручень, ПАТ "ВіЕйБі Банк" залишив їх без виконаня.

До 20 жовтня 2014 року банком не було виконано жодного з заявлених доручень.

Відповідно до п. 8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Натомість, Банком вищенаведені платіжні доручення були виконані частково на суму 20 000,00 грн. 20 листопада 2014 року, залишились невиконаними зобовязання на суму 41 045,00 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі, не заперечуючи проти суми невиконаних зобовязань, послався на Постанову Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

На підставі цього рішення, з 21 листопада 2014 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Більш того, на підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» (т. 2 а.с.10-13, 28-29).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про неможливість виконання вимог позивача щодо виконання платіжних доручень, оскільки Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації, так як платіжні доручення для виконання позивачем були надані відповідачу до введення в банку тимчасової адміністрації.

Останнє платіжне доручення № 130 на суму 952,00 грн. було датовано 15 жовтня 2014 року, а як вже зазначалось вище в цій постанові, рішення про запровадження тимчасової адміністрації прийнято 20 листопада 2014 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" розрахунково-касове обслуговування це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які повязані із переказом грошей з рахунку (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також, здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Згідно п. 22.4 статті 22 цього Закону при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Як вже зазначалось в цій постанові, Банк зобовязаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобовязаний виконати доручення клієнта, що містяться в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Частиною першою статті 1074 Цивільного кодексу України передбачено, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Позивач звертався до банку з листом №21 від 20 жовтня 2014 року щодо несвоєчасного списання платіжних доручень та з вимогами про належне виконання умов Договору № 0098 від 08 квітня 2014 року, про що керівництво ПАТ «ВіЕйБі Банк» повідомило позивача (лист № 09-15960 від 12 листопада 2014 року) про те, що переказ коштів не був погоджений з куратором Національного банку України і тому Банк не може виконати операції за платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 16).

22 жовтня 2014 року позивач звернувся до Національного банку України із заявою про невиконання ПАТ «ВіЕйБі Банк» договірних зобовязань, про що у відповіді від 26 листопада 2014 року за вих.№ 47-605/70010 Національний банк України повідомив позивача, що у разі порушення Банком положень Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", зокрема п. 8.1 статті 8 Закону, позивач не позбавлений можливості звернутись за захистом порушених посадовими особами Банку своїх прав та інтересів до суду (т. 1 а.с. 17-18).

З наведеного свідчить, що всі письмові вимоги позивача були направлені відповідачу та до Національного банку України до введення ПАТ «ВіЕйБі Банк» тимчасової адміністрації.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини третьої статті 1075 Цивільного кодексу України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядженя.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідачем не були виконані належним чином умови Договору банківського рахунку, у звязку з чим, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основний борг за платіжними дорученнями в сумі 41 005,40 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України ).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 5.1 Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань за цим договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором.

Відповідно п.32.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (пункт 1.4) зазначено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 12791,70 грн.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені, зроблений позивачем (т. 1 а.с. 10), колегія суддів дійшла висновку, що такий розрахунок частково не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Так, позивачем нарахована пеня у сумі 2791,70 грн. за період з 30 жовтня 2014 року по 24 листопада 2014 рік включно.

Проте, з 21 листопада 2014 року в ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому і нарахування штрафних санкцій повинно здійснюватись до 21 листопада 2014 року.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи приписи чинного законодавства, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 2682,29 грн. за період з 03 жовтня 2014 року до дня введення в ПАТ«ВіЕйБі Банк» тимчасової адміністрації, тобто по 20 листопада 2014 року, про що не заперечував представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має врахувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши нарахування інфляційних, судова колегія дійшла висновку, що інфляційні нарахування у розмірі 1369,78 грн. не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін, а тому місцевий господарський суд правомірно задовольнив вимоги позивача в цій частині.

Окремо колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач зазначив, що у відповідності до частини пятої статті 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, під час тимчасової адміністрації не здійснюються задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Проте, статтею 36 цього Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 12 частини 5 статті 12 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, зокрема, визначає порядок складання та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05 липня 2012 року затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Це Положення розроблено на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, Про банки і банківську діяльність та встановлює порядок прийняття рішень та вчинення дій Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) щодо виведення з ринку банку, який визнаний неплатоспроможним рішенням Національного банку України. Положення регулює відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме: підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Дія цього Положення поширюється на всі банки, зареєстровані відповідно до законодавства України, у разі віднесення їх до категорії неплатоспроможних, крім Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Відповідно до пункту 4.30 глави 4 розділу V Положення, у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили.

Фонд за потреби має право вимагати від уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку додаткову інформацію щодо внесення змін до реєстру вимог.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебігу процедури ліквідації (п. 4.31).

До того ж, в матеріалах справи відсутні докази включення позивача до реєстру кредиторів банку.

Задоволення позову у даній справі не перешкоджає виконанню судового рішення з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така правова позиція викладена Вищим господарським судом України у постанові від 25 травня 2015 року у справі № 904/7400/14-908/4513/14.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Надаючи правову оцінку всім обставинам справи у їх сукупності, що відповідає приписам частин 1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, за якими, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу та не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи, що при прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд неповно зясував обставини справи, але в рішенні суду першої інстанції надано належну оцінку всім доказам, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року у справі № 922/5765/14 в частині стягнення пені необхідно змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню в сумі 2682,29 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 4 статті 103, пунктом 1 частини першої статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 11 лютого 2015 року у справі № 922/5765/14 в частині стягнення пені у розмірі 2791,70 грн. змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27Т, код ідентифікаційний код 19017842) в особі Відділення №133 Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (61166, м. Харків, вул. Коломенська, 15) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_2, МФО 320627, в АТ "Сбербанк Росії", ОКПО НОМЕР_1) пеню у розмірі 2682,29 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 18.06.2015р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Камишева Л.М.