РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2015Справа №910/9102/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Рєпкіній Ю.Є., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс»

до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

За участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача

Товариства з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс»

про визнання недійсним договору

Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Козак І.М. (представник за довіреністю);

від Третьої особи: Шупик О.А. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 р. №1051/1051 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» було укладено Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого Відповідач надав за плату право на організацію та експлуатацію місць для платного паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування автотранспорту за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Святошинська, 15. Як зазначає Позивач, у 2015 році Відповідач ухилився від укладання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування або пролонгації договору, що діяв протягом 2014 року, та уклав вказаний договір з іншим суб»єктом господарювання. Зазначає, що паркувальний майданчик було облаштовано Позивачем за власні кошти і вказане облаштування є його приватною власністю, а Відповідач в свою чергу не має на балансі паркувальний майданчик по вул. Святошинській, 15, а лише надає послуги, які полягають у передачі права на експлуатацію місць для паркування. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, укладений між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та іншим суб»єктом господарювання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9102/15-г, судове засідання призначено на 06.05.2015 р.

28.04.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 10.04.2015 року та Відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

05.05.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Де-Люкс" надійшла заява про вступ Товариства до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача. Свою заяву Товариство обґрунтовує тим, що визнання недійсним договору ДНП-2012-02/02 від 13.02.2015 року вплине на права Товариства з обмеженою відповідальністю "Де-Люкс", оскільки останнє являється стороною Договору.

06.05.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю уповноваженого представника бути присутнім в судовому засіданні.

06.05.2015 року в судове засідання з'явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 10.04.2015 року не виконав.

Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Враховуючи вищевикладене, Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Де-Люкс" про залучення Товариства до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням Відзиву Комунального підприємства "Київтранспарксервіс";

- направити копію позовної заяви Товариству з обмеженою відповідальністю "Де-Люкс" та надати Суду докази на підтвердження направлення;

2) Третю особу надати письмові пояснення з посиланням на належні докази з урахуванням позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Охоронне підприємство "Флора - Люкс".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.05.2015 р. залучено до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс», відкладено розгляд справи на 03.06.2015 р., у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, клопотанням про відкладення розгляду справи, залученням третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

03.06.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшли письмові пояснення по суті позову, якими просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

03.06.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв»язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника Позивача в судове засідання.

В судовому засіданні 03.06.2015 року представники Відповідача та Третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву. В судове засідання представник Позивача не з»явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 18.05.2015 р. уповноваженій особі підприємства Позивача ухвали суду.

Що стосується Клопотання представника Позивача про відкладення розгляду справи, Суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статті 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Подане Позивачем клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника Позивача в судове засідання, задоволенню не підлягає, оскільки чинне законодавство не обмежує кола осіб, які можуть здійснювати представництво юридичної особи в суді та зважаючи на те, що про дату судового засідання Позивача було попереджено заздалегідь, а отже, у нього було достатньо часу для того, щоб належним чином підготуватися до судового засідання та визначитись щодо особи, яка представлятиме його інтереси з урахуванням відомостей про те, що певні обставини можуть перешкодити конкретному представнику взяти участь у засіданні суду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 03 червня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» був укладений Договір №ДНП-2014-03/11 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого Відповідач надав за плату право на організацію та експлуатацію 84 місць для платного паркування транспортних засобів, що розташовані за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Святошинська, 15, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Відповідно до п.6.1 Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності 24.03.2014 р. і діє до 31.12.2014 р.

13.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» був укладений Договір №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого Відповідач надав за плату право на організацію та експлуатацію 84 місць для платного паркування транспортних засобів, що розташовані за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Святошинська, 15, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на те, що у 2015 році Відповідач ухилився від укладання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування або пролонгації договору, що діяв протягом 2014 року, та уклав вказаний договір з іншим суб»єктом господарювання. Зазначає, що паркувальний майданчик було облаштовано Позивачем за власні кошти і вказане облаштування є його приватною власністю, а Відповідач в свою чергу не має на балансі паркувальний майданчик по вул. Святошинській, 15, а лише надає послуги, які полягають у передачі права на експлуатацію місць для паркування. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, укладений між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та іншим суб»єктом господарювання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 13.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» був укладений Договір №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого Відповідач надав за плату право на організацію та експлуатацію 84 місць для платного паркування транспортних засобів, що розташовані за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Святошинська, 15, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що у 2015 році Відповідач ухилився від укладання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування саме з Позивачем або пролонгації договору, що діяв протягом 2014 року, та уклав вказаний договір з іншим суб»єктом господарювання.

Суд зазначає, що умови Договору №ДНП-2014-03/11 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 24.03.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», не передбачено автоматичної пролонгації вказаного договору на таких самих умовах та той самий строк. Так, відповідно до п.6.1 Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності 24.03.2014 р. і діє до 31.12.2014 р.

Крім того, Суд зазначає, що Позивач не надав Суду жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення до Відповідача з пропозицією укласти Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування на 2015 рік.

Судом також розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо порушення його права через облаштування ним паркувального майданчику за власний рахунок у період дії Договору, оскільки п.2.2 Договору №ДНП-2014-03/11 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 24.03.2014 року Позивач самостійно несе відповідальність за наявність необхідних дозволів на ведення власної господарської діяльності, пов»язаної з облаштуванням, організацією та експлуатацією Об»єкта, за власні кошти здійснює облаштування та обладнання Об»єкту згідно з Правилами паркування у відповідності до схеми ОДР.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, сторони при укладенні Договору №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши спірний Договір, а тому всі умови оспорюваного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Крім того, Суд зазначає, що посилаючись на необхідність визнання недійсним Договору №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.02.2015 року, Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження його доводів, викладених у позовній заяві, відносно того, в чому саме полягає недійсність вказаного Договору.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.02.2015 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, Суд зазначає, що статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Проте, Судом встановлено, що Договір №ДНП-2015-02/02 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 13.02.2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», Позивач не є стороною спірного договору, а також останній не довів Суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення вказаного спірного договору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про визнання недійсним договору.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора - Люкс» до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Де - Люкс» про визнання недійсним договору - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05 червня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин