РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 902/1811/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Розізнана І.В.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці на рішення господарського суду Вінницької області від 24.02.15 р.

у справі № 902/1811/14 (суддя Матвійчук В.В. )

позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці

відповідач Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Сова" ЛТД

про стягнення 5625,32 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

Розпорядженням В.о голови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Савченка Г.І. та відповідно до затверджених складів колегій, внесені зміни до складу колегії окрім заміни головуючого судді : головуюча судді Олексюк Г.Є., судді - Розізнана І.В., Гудак А.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 24.02.15р. у справі № 902/1811/14 (суддя Матвійчук В.В.) у позові Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Виробничо-комерційного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Сова" ЛТД про стягнення 5625,32 грн., з яких 4349,66 грн. плата за фактичне користування майном та 1275,66 грн.- компенсація земельного податку - відмовлено.

Керуючись положеннями ч.ч.2,3 ст.11, ст.ст.509, 629, 759, 785,795 Цивільного кодексу України, п.1 ст.193 Господарського суду України , ст.2 Закону України " Про плату за землю", ст.1 Податкового кодексу України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права ,а відтак відмовив у задоволенні вимог про стягнення плати за фактичне користування майном . Відмовляючи у стягнення компенсації земельного податку , місцевий господарський суд вказав, що в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами узгодженого умови по компенсації земельного податку в період з 29.10.2010р, оскільки жодних додаткових договорів з цього приводу між ними не укладалось.

Не погодившись з постановленим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним і необ'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи.

Апелянт зазначає, що з огляду на положення п.2 ст.26, п.1 ст. 27 Закону України " Про оренду державного та комунального майна", орендодавець повинен прийняти згідно з Актом прийому-передачі об'єкту оренди протягом одного місяця.

Проте після закінчення терміну дії договору технічний майданчик №2 не було повернуто Орендодавцю.

Окрім того, що відповідачем не було виконано зобов'язання в частині повернення майна, плата за користування майном та компенсація податку за землю також не вносилась.

Апелянт наголошує, що господарським судом Вінницької області прийнято рішення від 24.09.2013 р. у справі № 902/262/13-г року, яким задоволено позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця та зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма "СОВА-ЛТД" усунути перешкоди у користуванні технологічним майданчиком II площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко №25.

Відповідно до постанови Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП №43016042 від 24.06.2014 рішення виконано в повному обсязі, перешкоди у користуванні технологічним майданчиком II площею 15,94 м2 усунуто, про що складено акт державного виконавця від 19.06.2014р.

Скаржник просить врахувати , що в період з 29 жовтня 2010 року по 19.06.2014 року утворилась заборгованість в сумі 5625,32 грн., в тому числі 4349,66грн. - плата за користування майном та 1275,66 грн.- компенсація земельного податку.

Відповідно до додаткової угоди від 03.11.2004р. до договору від 01.11.2004р. №33 орендна плата торгівельного кіоску з 01.11.2004р. становить 62,43 грн. на місяць без урахування ПДВ. Розмір орендної плати за кожен наступний місяць збільшується на індекс інфляції відповідного місяця.

Таким чином плата за користування майном за жовтень 2010 року (перший місяць періоду за який квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця просить стягнути заборгованість) становить 138,26 грн. Розмір плати визначений шляхом коригування орендної плати за листопад 2004 на індекс інфляції (розрахунок додається).

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що заборгованість виробничо-комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Сова" ЛТД по платі за фактичне використання технічного майданчика №2, площею 15,94 м2 за період з 29.10.2010р. по 19.06.2014р. становить 4349,66 грн.

Крім того, апелянт наголошує, що позовна вимога про компенсацію земельного податку за період з 29.10.2010 р. по 19.06.2014 р. в сумі 1275,66 грн. підлягає до задоволення,оскільки вони щомісячно здійснювали оплату податку за землю,проте компенсації податку відповідачем здійснено не було .

Просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 р. у вказаній справі та постановити нове рішення , яким позов задовольнити.

На виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 29.04.2015р. скаржник вказує, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця є військовим формування та користується земельною ділянкою площею 1,25 га, за адресою: площа Перемоги, 1 (вул. Коцюбинського), м. Вінниця, військове містечко №25.

Відповідно до норм ст. 282.1.3 Податкового кодексу України, від сплати податку звільняються зокрема військові формування, утворені відповідно до законів України, Збройні Сили України.

Разом з тим, в силу статті 287.7 Податкового кодексу України, земельний податок нараховується власникам або землекористувачам за площі, що надаються в оренду у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин.

Тобто, за наявності будь-якого договору оренди, квартирно-егсплуатаційний відділ м. Вінниця зобов'язаний сплачувати до бюджету податок за площу земельної ділянки, яку займає здане в оренду нерухоме майно.

Скаржник в поясненнях звертає увагу, що згідно п 5.12 Договору оренди №33 від 01.09.2002 року передбачено, що орендар зобов'язаний щомісячно компенсувати орендодавцю частину податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно (крім бюджетних організацій).

Розраховуючи вартість земельного податку, позивач отримує витяг із технічної документації про нормативно - грошову оцінку земельної ділянки, застосовує ставку податку на землю, яка визначена Податковим кодексом України та визначає площу земельної ділянки, що знаходиться під об"єктами зданими в оренду.

На підставі виконаних розрахунків, не пізніше 20 лютого звітного року до податкових органів подається Декларація з плати за землю, в якій визначається загальний розмір податку за землю та порядок його сплати.На підставі поданої декларації, квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця щомісячно здійснює оплату податку за землю.

За період з 29.10.2010 р. по 19.06.2014 р. квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця сплатив до державного бюджету 1275,66 грн. податку за землю, розташовану під технічним майданчиком № 2 площею 15,94 м2 в м. Вінниця, площа Перемоги, 1 (вул. Коцюбинського), що стверджується відповідними платіжними дорученнями. Разом, з тим просить врахувати, що відсутні докази сплати податку за землю за 2010 рік , оскільки на виконання Наказу Міністерства оборони України від 17.06.2013 р. № 404 , документи знищені згідно акту про виділення для знищення документів , що не підлягають зберіганню від 23 грудня 2014 року ( а.с.133-134).

Жодного платежу на сплату компенсації податку за землю Відповідачем за спірний період здійснено не було.

В письмових пояснення від 22.05.15р. ( вх. 12441/15) апелянт додатково вказав, що при підготовці позовної заяви та розрахунку ціни позову по компенсації земельного податку для уникнення непорозумінь було прийнято рішення початком періоду заборгованості вважати 29.10.10 року , так як нежитлові підвальні приміщення площею 101,0 м2 і технічний майданчик № 2 площею 15,94 и.2 з 29.10.10 року були предметами різних договорів.

Відповідно до постанови Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП № 43016042 від 24.06.2014 р. рішення виконано в повному обсязі, перешкоди у користуванні технічним майданчиком площею 15,94 м2 усунуто, про що складено акт державного виконавця від 19.06.2014р., у зв'язку з чим останнім днем нарахування є - 19.06.2014р. ( а.с.205-206).

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду .

У судове засідання сторони не з'явились. Від апелянта надійшло письмове клопотання згідно якого останній просить розглядати справу у відсутності їх представника, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі ( а.с.122).

Представник відповідача в судове засідання викликався неодноразово, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 120,127,203).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.09.2002 року між будинком офіцерів ВПС ЗС України (орендодавець) та виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю "Сова" укладено договір № 33 (надалі Договір),відповідно до якого Орендодавець здає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 101,00 м2. ( а.с.11-15).

Згідно з п.1.2 вказаного Договору, підвальне приміщення № 7 будинку офіцерів ВПС ЗС України за адресою : м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, та 12 м2. - територія парку, що знаходиться на балансі будинку офіцерів ВПС ЗС України, вартість якого визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна (додаток № 3) і становить 52 787 грн. (а.с.11).

Момент користування орендованим майном настає одночасно із підписанням сторонами Договору та акту прийому-передачі вказаного майна (додаток № 2) (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору передача майна в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Названі в п. 1.1 приміщення Орендодавець передає Орендарю для кафе, торгівельного кіоску (п. 2.3 Договору).

Відповідно до п.10.1 Договору , останній діє з 01 вересня 2002 року по 01 вересня 2007 року строком на п'ять років ( а.с.14).

В подальшому, а саме 03.11.2004 року між сторонами за Договором укладено додаткову угоду, якою змінено розмір орендної плати ( а.с.16).

29.10.2010 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця (Орендодавець) та Виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Сова" ЛТД (Орендар) укладено договір оренди № 4/2010 на наступних умовах:

-Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові підвальні приміщення площею 101 м2 в будівлі № 1 в/м № 25 (далі - майно), що знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, розташоване за адресою : м. Вінниця, пл. Перемоги, № 1, вартість якого визначена на 30.04.2010 року за незалежною оцінкою та становить згідно акту оцінки 231 694,00 грн.. (п. 1.1 Договору)

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна на строк 3 роки і більше - не раніше дати державної реєстрації Договору) та акта приймання-передачі майна (п. 2.1 Договору).

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди. На момент укладання Договору відсутні права будь-яких третіх осіб на майно. (п. 2.2 Договору).

Цей Договір укладено строком на 2 місяці, що діє з 29 жовтня 2010 року до 30 грудня 2010 року включно (п. 10.1 Договору).

В подальшому , 31.12.2010 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця та Виробничо-комерційним підприємством товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Сова" ЛТД укладено додатковий договір № 1 до Договору оренди № 4/2010 від 29.10.2010 року, яким сторони узгодили пункт 10.1 викласти в такій редакції: "Даний Договір діє з моменту підписання до 30 грудня 2012 року".

Як вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням господарського суду Вінницької області № 902/262/13-г від 24 вересня 2013 року зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Сова" ЛТД усунути перешкоди у користуванні технологічним майданчиком 2 площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко № 25 (а.с.26-36).

Відповідно до постанови Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ВП № 43016042 від 24.06.2014 року рішення суду від 24.09.2013 року виконано в повному обсязі, перешкоди у користуванні технічним майданчиком 2 площею 15,94 м2 усунуто, про що складено акт державного виконавця від 19.06.2014 року (а.с.38 зворот, 37).

У зв'язку з тим, що відповідачем не вносилась плата за користування майном в період з 29.10.2010 року по 19.06.2014 року та не проводилось компенсації земельного податку за вказаний період, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості по платі за фактичне використання технічного майданчика № 2, площею 15,94 м2 в розмірі 4349,66 грн. та по компенсації земельного податку в розмірі 1275,66 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського суду України, господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Пунктом 1 статті 193 Господарського Кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч.2 вказаної статті передбачено , що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Судом першої інстанції вірно встановлено , що Договір № 33 від 01.09.2002р. припинив свою дію 01.09.2007 року у зв'язку з закінченням строку, на який він був укладений. Проте, майно, що було предметом оренди за даним Договором, Орендарем всупереч положенню ст. 795 Цивільного кодексу України не повернуто.

Як зазначалось вище, рішенням господарського суду Вінницької області № 902/262/13-г від 24 вересня 2013 року зобов'язано Виробничо-комерційне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Сова" ЛТД усунути перешкоди у користуванні технічним майданчиком 2 площею 15,94 м2, який перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця шляхом знесення малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, пл. Перемоги, 1, військове містечко № 25.

Наявним в матеріалах справи актом державного виконавця стверджується виконання даного рішення лише 19.06.2014 року ( а.с.37).

Судова колегія зауважує, що позивачем як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження ставилась вимога про стягнення з відповідача плати за фактичне користування майном ,що мало місце після припинення договору найма з посиланням на приписи ст. ст. 762,795 ЦК України, разом з тим судова колегія погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем обраний не правильний спосіб захисту для відновлення свого порушеного права,адже сплата неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення передбачена приписами ст.. 785 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України та ст.20 Господарського кодексу України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що спосіб захисту порушеного права повинен відповідати існуючим правовідносинам та має бути спрямований на поновлення прав та інтересів позивача.

Як роз'яснено у пункті 39 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 12.03.2009р. № 01-08/163 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" вміщена відповідь на запитання чи повинен господарський суд у розгляді справи за позовом, який не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, відмовляти в задоволенні такого позову або ж припиняти провадження у справі здійснено посилання на постанову Верховного Суду України, зокрема, від 13.07.2004р. № 10/732, де викладалася правова позиція, згідно з якою, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічна позиція наведена в постанові Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в якій надано роз'яснення, згідно яких, зокрема, господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припинити провадження у справі.

За таких обставин у судової колегії відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення плати за фактичне користування майном .

Щодо вимоги апелянта про стягнення компенсації земельного податку судова колегія вважає за необхідне вказати таке.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України "Про плату за землю" використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Як вбачається з п.5.12 Договору визначено, що орендар щомісячно компенсує орендодавцю частини податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно ( а.с.13).

Разом з тим , колегія суддів зауважує, що зазначений договір припинив свою дію 01.09.2007р. , а в матеріалах справи відсутні відсутні докази узгодження між сторонами умов компенсації земельного податку в період з 29.10.2010 р.

Крім того, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 29.04.2015р., апелянт не зміг надати докази сплати податку на землю за 2010 рік, мотивуючи це тим, що дані документи знищені на виконання Наказу Міністерства оборони України від 17.06.2013 р. № 404 ( а.с.133-134).

Враховуючи дані обставини в сукупності, судова колегія констатує, що вимоги позивача в цій частині є безпідставними і такими , що не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача. У предмет доказування включається також факт приводу для позову, який являє собою обставини, що підтверджують право на звернення до суду, тобто факти порушення суб'єктивного права позивача.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 цього Кодексу).

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апелянта є безпідставними,а подані докази не спростовують вірного висновку суду про відмову у задоволенні позову.

В силу ст.ст.33,38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Вінницької області від 24.02.2015 року у справі № 902/1811/14.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року у справі №902/1811/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Гудак А.В.