КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 8/322

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання Д'якова Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: Драченко В.С. - дов. від 05.01.2015 б/н

Фрейдун О.М. - дов. від 11.11.2014 б/н

від позивача: Химчак Т.В. - дов. від 12.05.2015 № 1248-НЮ

від відповідача 2: Хомець С.О. - дов. від 23.04.2015 № 794/1/10

від відповідача 3: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015.

у справі № 8/322 (головуючий суддя Підченко Ю.О., судді Босий В.П., Івченко А.М.)

за позовом Державного територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця"

до Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",

Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор),

Служби автомобільних доріг у Черкаській області

про стягнення 10 500 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 замінено відповідача-2 - Державну службу автомобільних доріг України, її правонаступником - Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодор), позовні вимоги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" до Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" задоволено повністю та відмовлено в задоволенні позовних вимог до Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Черкаській області.

Не погодившись із вказаним рішенням Дочірнє підприємство "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом позовні вимоги задоволені, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Відповідно до Протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Гончарова С.А., Скрипки І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2015 колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 13.05.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 відкладено розгляд справи на 09.06.2015.

В судовому засіданні 09.06.2015 представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі з урахуванням письмових пояснень поданих під час апеляційного провадження та просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 в та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 09.06.2015 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень по справі поданих під час апеляційного провадження та просив рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 09.06.2015 представник відповідача-2 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 в та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 09.06.2015 відповідач-3 свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача-3 за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, законом України "Про реконструкцію та експлуатацію на платній основі автомобільної дороги Київ - Одеса" визначено особливості реконструкції та експлуатації на платній основі автомобільної дороги Київ - Одеса в порядку експерименту в інтересах економіки України.

У статті 1 Закону України "Про реконструкцію та експлуатацію на платній основі автомобільної дороги Київ - Одеса" наведено визначення, що слід розуміти під об'єктом реконструкції, а саме: магістральну автомобільну дорогу загального користування державного значення Київ - Одеса, яка перебуває в державній власності.

Як вбачається зі змісту ст. 4 вказаного вище Закону України виконання реконструкції автомобільної дороги Київ - Одеса здійснюється в порядку експерименту в інтересах економіки України та економічного розвитку Київської, Черкаської, Кіровоградської, Миколаївської та Одеської областей із залученням кредитних коштів, у тому числі під надання державних гарантій. У разі необхідності державні гарантії кредиторам надає Кабінет Міністрів України.

Функції замовника на реконструкцію автомобільної дороги Київ - Одеса покладаються на Державну службу автомобільних доріг України.

Між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (Замовник) та Дочірнім підприємством "Черкаський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України" (Головний підрядник) 12.06.2003 було укладено Договір

Пунктом 1.1 даного Договору передбачено, що Головний підрядник зобов'язався виконати роботи по реконструкції автомобільної дороги Київ - Одеса на ділянці м. Жашків - с. Червонознам'янка (далі - Об'єкт) згідно з протоколом узгодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною даного Договору та кошторису, а Замовник зобов'язався прийняти та оплатити їх.

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2 Договору передбачено, що роботи по реконструкції Об'єкта в межах виділених коштів повинні розпочатись у тижневий строк після передачі Головному підряднику проектної, дозвільної та іншої документації, будівельного майданчику та перерахування авансу і завершитись в строк до 31.12.2003 (з правом дострокового виконання).

Роботи вважаються виконаними після підписання акту про здачу Об'єкту в експлуатацію або підтвердженні, як перехідні.

Також з матеріалів справи вбачається, що 31.12.2003 між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до Договору, якою внесено зміни в п. 2.1 Договору, а саме замінено цифри "31.12.2003 " на "31.12.2004", тобто, продовжено кінцевий строк виконання підрядних робіт на один рік.

Згідно з п. 6.1 - п. 6.3 Договору (з урахуванням додаткової угоди №2 від 31.12.2003) Замовник фінансує реконструкцію Об'єкту в межах залучених коштів, у тому числі, шляхом випуску облігацій згідно з рішенням Ради Укрзалізниці від 20.03.2003 №56, затвердженого Наказом Міністра транспорту України від 27.03.2003 №240, на підставі актів виконаних робіт.

Як вбачається з Договору, замовник після підписання цього Договору протягом 10 банківських днів з дати підписання, перераховує на розрахунковий рахунок Головного підрядника аванс у розмірі 45 000 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ). Залік авансу здійснюється при пред'явлені актів викопаних робіт.

Приймання обсягів робіт від Головного підрядника (з урахуванням робіт, виконаних субпідрядниками), здійснюється щомісячно на підставі актів виконаних робіт.

По закінченню строку, відведеного на проведення відповідачем-1 робіт по реконструкції автомобільної дороги Київ - Одеса на ділянці м. Жашків - с. Червонознам'янка, об'єкт не був зданий в експлуатацію.

Місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов Договору, позивач перерахував відовідачу-1, як передоплату грошові кошти на загальну суму 345 104 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, в той час як виконання Дочірнім підприємством "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" підрядних робіт підтверджується актами №КБ-2 та довідками виконання робіт на суму 323 649 999,00 грн.

З наявних в матеріалах справи виписок банку за 28.11.2003, 29.03.2004 та 29.09.2004 вбачається, що відповідач-1 повернув залізниці частину невикористаних коштів у сумі 10 954 000,00 грн.

Між Державною службою автомобільних доріг України (Укравтодор), Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), Службою автомобільних доріг у Черкаській області (Служба), Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (ПЗЗ) 20.06.2003 було укладено Договір №322/03

Пунктом 1.1 якого встановлено, що відповідно до Закону України від 22.05.2003 №855-5 "Про реконструкцію та експлуатацію на платній основі автомобільної дороги Київ - Одеса на ділянці від Жашкова до Черонознам'янки" та інших актів законодавства, прийнятих на виконання цього Закону, сторони на засадах рівності та чесного партнерства забезпечують здійснення реконструкції автомобільної дороги Київ-Одеса на ділянці м. Жашків - с. Червонознам'янка, з метою розвитку міжнародного транспортного коридору №9 Гельсінкі - Київ/Москва-Одеса/Кишинів/Бухарест-Александрополіс з відгалуженням Любашківка - Одеса та Кіпті-Бачівськ.

Згідно з п. 1.2 зазначеного вище Договору виконання реконструкції об'єкту здійснюється ПЗЗ за кошти, залучені нею шляхом випуску облігацій.

Пунктом 2.4.2 Договору №322/03 встановлено, що ПЗЗ зобов'язалась здійснити реконструкцію об'єкта в межах коштів, залучених шляхом випуску облігацій згідно з рішенням Ради Укрзалізниці від 20.03.2003 №56, затвердженим наказом Міністра транспорту України від 27.03.2003 №240.

Витрати по реконструкції Об'єкту, включаючи витрати по випуску, розміщенню, сплаті відсотків (та інші витрати, пов'язані з виконанням умов договору), понесені ПЗЗ відшкодовуються Укравтодором разом з Державною службою автомобільних доріг України разом зі Службою у термін до 31.12.2006 (п. 1.3 Договору).

По закінченню строку, відведеного на проведення робіт по реконструкції автомобільної дороги Київ - Одеса на ділянці м. Жашків - с. Червонознам'янка, роботи в повному обсязі виконані не були і, відповідно, Об'єкт не був зданий в експлуатацію.

Отже, у зв'язку з порушенням відповідачем-1 своїх зобов'язань за Договором в частині проведення робіт по реконструкції автомобільної дороги та здачі Об'єкту в порядку і строки, погоджені сторонами в Договорі, подальше виконання зобов'язання, як зазначає позивач, втратило для нього інтерес.

Позивач, своїм листом від 10.03.2005 повідомив відповідача-1 про відмову від прийняття виконання робіт за Договором та в порядку ст. 612 Цивільного кодексу України вимагав відшкодування збитків у сумі 10 500 000,00 грн. на яку відсутні акти виконаних робіт.

Однак, як встановлено місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, вказаний лист був залишений без належного реагування, грошові кошти, у розмірі 10 500 000,00 грн. сплачені позивачем як передоплата повернуті не були.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись з позовом до суду кваліфікував заявлену до стягнення суму, як збитки, яку в подальшому неодноразово перекваліфіковувало.

Апелянт, в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку позивачем не доведено правової природи спірних коштів та не визначено правових підстав можливого стягнення, а подані позивачем заяви про уточнення позовних вимог, за твердженнями апелянта, є зміною предмета позову.

Апеляційний господарський суд, з даними твердженнями апелянта не погоджується та зазначає наступне.

В пункті 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 зазначено, що Господарський процесуальний кодексу України, зокрема, ст. 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

1) подання іншого (ще одного) позову, чи

2) збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

3) об'єднання позовних вимог, чи

4) зміну предмета або підстав позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Таким чином зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заяви позивача про уточнення позовних вимог не є зміною предмету позову, оскільки в даному випадку йдеться саме про правову перекваліфікацію, а не про зміну фактичних обставин, на яких ґрунтується позовна вимога. Як зазначено в абз. 7 пп. 3.12 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Разом з тим, апеляційним судом та судом першої інстанції враховано, що відповідно до п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеними нормативно-правовими актами законної сили) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти в сумі 10 500 000,00 грн., сплачені позивачем в якості попередньої оплати за виконані будівельні роботи, не можуть бути збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.

З вищевикладеного вбачається, що 06.03.2015 Державне територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" подало заяву до місцевого господарського суду про уточнення позовних вимог від 05.03.2015, в якій позивач просив стягнути раніше заявлену ним суму, на підставі приписів Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, як помилково сплачену, з відповідача-1.

Разом з тим, місцевий господарський суд зазначив, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача-1 грошові кошти не є помилково зарахованими. При цьому, господарський суд першої інстанції виходив з наступного .

Порядок переказу коштів з рахунків платників та зарахування коштів на рахунки отримувачів регулюється Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

В пункті 1.24 Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" зазначено, що переказ коштів це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Разом з тим, неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач здійснював переказ грошових коштів відповідачу-1 на виконання робіт по реконструкції а/д Київ-Одеса згідно умов Договору.

Отже, перерахування коштів здійснювалось на підставі та на виконання умов укладеного між позивачем та відповідачем-1 Договору, а відтак, твердження позивача, що грошові кошти в сумі 10 500 000,00 грн. відповідачем -1 були отримані помилково, є хибними.

Далі, з матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив, що оскільки дія Договору закінчилась, зобов'язання, яке виникло з Договору підряду припинено виконанням, відповідач-1 не підтвердив актами КБ-2 та довідками КБ-3 виконання робіт на суму 10 500 000,00 грн., не повернув у встановлений строк помилково отримані кошти, отже за твердженнями позивача, відбулось безпідставне збагачення з боку відповідача-1, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Як передбачено положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

- повернення виконаного за недійсним правочином;

- витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

- повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

- відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з аналізу вказаної норми права вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти:

1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Беручи до уваги, що між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір підряду, а кошти, які були перераховані Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" на користь Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" були сплачені як попередня оплата за виконання останнім підрядних робіт по Договору і які повинні бути виконані за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням підрядником умов договору.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі №5006/18/13/2012 та від 14.01.2014 у справі №922/1136/13.

Разом з тим, правовідносини між сторонами відносно повернення Замовнику невикористаної, на його думку, попередньої оплати вартості робіт, про стягнення яких заявлено цей позов, виходячи з загального аналізу Договору та норм чинного законодавства, не є конкретно врегульованими ні умовами договору, ані приписами глави 61 Цивільного кодексу України та глави 33 Господарського кодексу України.

Відсутність законодавчого та договірного врегулювання таких відносин, не спростовують факту їх існування, а також обставин наявності спору між сторонами щодо них, який розглядається в судовому порядку та, відповідно, підлягає вирішенню згідно з приписами та загальними засадами цивільного та господарського законодавства, зокрема, за аналогією закону та/або аналогією права, на засадах добросовісності, справедливості і розумності, а також у відповідності до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з наявного в матеріалах справи акту звірки розрахунків станом на 01.09.2005 між службою капітальних вкладень ДТГО "Південно-Західної залізниці" та Дочірнім підприємством "Черкаський облавтодор" по спірному правочину, відповідно до якого заборгованість відповідача-1 перед позивачем становить 10 500 000,00 грн.

Вищезазначений акт звірки з боку відповідача-1 підписаний директором та головним бухгалтером, а відтак, є належним доказом наявності у Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованості у вказаній вище сумі перед позивачем. Разом з тим, господарський суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

З вищевказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

В постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі №26/271 та у п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить, зокрема, про визнання боргу.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів виконання Дочірнім підприємством "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" будівельних робіт на суму 10 500 000,00 грн., повернення на підставі листа позивача від 10.03.2005 вказаний вище грошових коштів, позовні вимоги Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" до Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог до Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Черкаській області, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі, в даному випадку - Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця".

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем не доведено порушення з боку Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Черкаській області законних та охоронюваних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, згідно якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право;відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Беручи до уваги положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Таким чином, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Проте, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Разом з тим, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Черкаській області, у зв'язку з чим позовні вимоги до відповіда-2 та відповідача-3 задоволенню не підлягають.

Щодо посилань апелянта на незастосування судом першої інстанції строків позовної давності, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Як передбачено положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до приписів п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Беручи до уваги вищезазначене, не виконання відповідачем-1 будівельних робіт за Договором на суму 10 500 000,00 грн. та не повернення останнім позивачу вказаних грошових коштів свідчить про наявність порушеного права Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця".

Як встановлено ст. 257 вказаного Кодексу України загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Згідно з п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач-1 зобов'язаний був повернути грошові кошти позивачу у сумі 10 500 000,00 грн. у семиденний строк з дня отримання листа позивача №НЗЕ-14-234 від 10.03.2005, в той час як провадження у справі № 8/322 було порушено 04.04.2005, таким чином строк позовної даності позивачем пропущено не було.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження відповідача-1, щодо кожної з поданих Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" заяви про уточнення позовних вимог має застосуватись позовна давність, є хибними, оскільки у вказаних уточненнях позивач лише посилався на інші норми матеріального права, ніж ті, що зазначені у позовній заяві.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" до Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та відмови в задоволенні позовних вимог до Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) та Служби автомобільних доріг у Черкаській області.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у справі № 8/322 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 8/322 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді С.А. Гончаров

І.М. Скрипка