ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Справа № 913/977/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Дунаєвської Н.Г.,
суддів:Владимиренко С.В. - доповідач,
Мележик Н.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 16.04.2015р.
та рішеннягосподарського суду Луганської області від 29.05.2014р.
у справі№913/977/14 господарського суду Луганської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства ""Сєвєродонецьктеплокомуненерго"
простягнення 29 087 840,35 грн.

За участю представників:

- позивачів: Смакота Н.І. дов. №14-98 від 18.04.2014р.

- відповідача: не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" про стягнення заборгованості в розмірі 26654613,84 грн., пені в розмірі 1533331,44 грн., 3% річних в розмірі 584122,35грн., інфляційних нарахувань в сумі 315772,72 грн. за договором №13/3436-ТЕ-20 від 28.12.2012р.

Рішенням господарського суду Луганської області від 29.05.2014р. у справі №913/977/14 (суддя Фонова О.С.) позов задоволено частково, стягнуто з комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз" борг у сумі 26654613,84грн., пені в сумі 766665,72грн., 3% річних в сумі 584027,02грн., інфляційних нарахувань в сумі 279859,57 грн., судовий збір в розмірі 71063,37грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2015р. (у складі колегії суддів: головуючого судді Бородіна Л.І., суддів Гетьман Р.А., Лакіза В.В.) рішення господарського суду Луганської області від 29.05.2014р. у справі № 913/977/14 скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення основного боргу у сумі 5689300грн. Пункти 2, 3 резолютивної частини рішення від 29.05.2014р. у справі №913/977/14 викладено в наступній редакції: "2. Стягнути з Комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго", (м. Сєвєродонецьк, Луганської області, проспект Космонавтів, буд.9-А, ідентифікаційний код 13405551) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) борг у сумі 20965313,84 грн., пені у сумі 766665,72 грн., 3% річних у сумі 584027,02 грн., інфляційних втрат у сумі 279859,57 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 64938,89грн." Припинено провадження у справі №913/977/14 щодо стягнення боргу у сумі 2484300грн. В решті вимог в задоволенні позову відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Стягнуто з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на користь КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 18139,92грн.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішенням та постановою, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постанову господарських судів попередніх інстанцій в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 766 665,72 грн. пені, прийняти нове рішення в цій частині, яким вказані вимоги задовольнити, в іншій частині залишити судові акти без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди попередніх інстанцій встановили, що 28.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та Комунальним підприємством "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" (відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу від №13/3436-ТЕ-20, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупця у 2013 році природний газ, ввезений та митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язався прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" виключно для виробництва теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевого бюджету, а також інших суб'єктів господарювання. Використання природного газу покупцем для інших потреб не є предметом цього договору.

Згідно з п.2.1 договору подавець передає покупцеві з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. газ в обсязі до 21330тис. куб м.

Відповідно до п.5.2 договору ціна за 1000куб. м природного газу становить 1091грн., без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000куб. м природного газу -1091грн., крім того, ПДВ-20% -218,20грн., всього з ПДВ-1309,20грн.

Пунктом п.6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п.6.1 договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити подавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання умов договору про закупівлю природного газу від 28.12.2012р. №13/3436-ТЕ-20 позивачем поставлено відповідачу протягом вересня - грудня 2013 року природного газу на загальну суму 27814613,84грн., за наявними актами приймання-передачі, що не заперечується сторонами спору.

У зв'язку з частковим виконанням КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" зобов'язань щодо оплати за одержаний природний газ, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось з позовом до суду про стягнення з Комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" 26654613,84 грн. основного боргу. Крім цього, позивачем нараховано за порушення строків виконання грошового зобов'язання 315772,72грн. інфляційних втрат, 584122,35грн. 3% річних та 1533331,44грн. пені за періоди: січень-квітень, жовтень - грудень 2013 року.

КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" заперечуючи проти позову вказало про часткове погашення боргу на суму 4898800грн. у зв'язку з чим сума боргу становить 21759813,54грн.

Крім цього, 28.05.2014р. КП "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" подало клопотання, в якому відповідач повідомив про сплату ним станом на 28.05.2014р. заборгованості в розмірі 5689300 грн., внаслідок чого заборгованість складає 209653131,84грн. та просив зменшити пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних, обґрунтовуючи це тим, що непокритий збиток підприємства складає 28182тис.грн., а порушення строків оплати за поставлений газ зумовлено несвоєчасними розрахунками Державного бюджету України з різниці в тарифах та наявністю дебіторської заборгованості населення у розмірі 17644669грн.

В силу положень ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, пославшись на здійснення поставки позивачем протягом січня-квітня та жовтня-грудня 2013р. імпортованого природного газу на суму 27814613,84грн., часткову оплату відповідачем за поставлений газ лише на суму 1160000грн. та наявність заборгованості за отриманий газ в розмірі 26654613,84 грн. за наявними у справі актами приймання-передачі природного газу, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлена позивачем заборгованість підтверджується належними доказами, є обґрунтованою, не спростованою відповідачем та підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, здійснив аналіз наявних матеріалів справи у відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, врахував здійснену відповідачем до звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з даним позовом оплату заборгованості на суму 4365000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 21.03.2014р. та 24.03.2014р. № 583(оплата 01.04.2014р.), актом звірки розрахунків за період з 01.01.2013р. по 18.02.2014р., який підписано сторонами та скріплено печатками, пославшись на п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" відповідно до якого, якщо спір був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне відмову у позові, правильно зазначив про помилковість та безпідставність висновку місцевого господарського суду в частині стягнення 3205000грн. та обґрунтовано скасував рішення господарського суду Луганської області в частині стягнення 3205000грн. боргу і прийняв в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову щодо стягнення 3205000грн. основної суми боргу, відносно чого скаржник не заперечує.

Водночас, врахував здійснену відповідачем оплату заборгованості у розмірі 2484300грн. за платіжними дорученнями від 15.04.2014р. №358, від 16.04.2014р. №369, від 17.04.2014р. №386, від 18.04.2014р. №388, від 18.04.2014р. №396, від 22.04.2014р. №454, від 23.04.2014р. №460, від 25.04.2014р. №493, від 28.04.2014р. №5005, від 19.05.2014р. №680, від 20.05.2014р. №722, акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013р. по 28.02.2015р., пославшись на пункт 11 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, пункт 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", відповідно до яких господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо не припинення провадження в частині стягнення 2484300грн. основного боргу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 2484300грн. боргу та припинив провадження в цій частині, відносно чого скаржник не заперечує.

Відповідно до статі 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків та є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 11, 610, 626, 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно пункту 1 статті 230, пункту 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судами встановлено, що матеріалами справи підтверджується невиконання Комунальним підприємством "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" зобов'язань щодо своєчасного здійснення розрахунків, а отже, відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим вимоги про стягнення з останнього суми втрат коштів від інфляції, 3 % річних та пені передбаченої п.7.3 договору ґрунтуються на нормах закону.

При цьому, суди першої й апеляційної інстанцій, погоджуючись з наявністю факту несвоєчасного виконання відповідачем договірних зобов'язань, наслідком чого є нарахування інфляційних витрат та 3% річних, перевірив правильність заявлених до стягнення сум грошових коштів, обчислених позивачем та за результатом перерахунку яких, зважаючи на помилковість здійснених позивачем розрахунків, дійшли обгрунтованого висновку про те, що належний до стягнення з відповідача розмір інфляційних витрат складає 279859,57 грн. за період прострочення з лютого 2013р. по лютий 2014р. та 3 % річних - 584027,02грн. за період прострочення з 14.02.2013р. по 25.03.2014р. В частині стягнення 95,33 грн. 3% річних та 35913,15грн. інфляційних втрат відмовлено, як таких, що нараховані помилково.

Разом з тим, враховуючи, що скаржником не оскаржуються судові акти попередніх інстанцій щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, а скарга стосується лише правомірності зменшення судами суми пені, оцінку якої здійснено нижче, тому неоскаржені частини позовних вимог не перевіряються судом касаційної інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за умовами спірного договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. №13/3436-ТЕ-20 газ, який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх релігійними осередками.

Водночас, врахував умови визначені п.7.2 договору щодо стягнення пені у зв'язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов'язання, вищезазначені норми матеріального права, позивачем нараховано до стягнення 1533331,44 грн. пені, перевірив розрахунок якої, суд першої інстанції визнав визначення її розміру арифметично вірно обрахованою та нормативно обґрунтованою.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом, Комунальне підприємство "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" звернулось до суду з клопотанням, в якому на підставі ст. 233 Господарського кодексу України просило зменшити розмір заявленої до стягнення пені, суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, три відсотка річних.

Вказане клопотання мотивовано частковою сплатою боргу, наявністю постійно існуючого дебіторського боргу споживачів (населення та бюджетних організацій) за послуги з теплопостачання, від надходження яких і здійснюються платежі за поставлений природний газ. Відповідач вказував на винятковість ситуації, яка полягає в тому, що Комунальне підприємство "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" не являється організацією, створеною з метою отримання прибутку, фінансується за рахунок бюджетних коштів, у якого критичний фінансовий стан та збиткова діяльність підприємства. При цьому несвоєчасність розрахунків за поставлену теплову енергію споживачів призводить до нестачі коштів та виникнення боргу перед газопостачальним підприємством.

Згідно з ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Разом з цим, ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України не встановлено конкретних умов, за наявності яких суд зменшує заявлені до стягнення суми штрафних санкцій у тому чи іншому обсязі.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, необхідно об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пославшись на норми запроваджені ч. 2 статті 15 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом, господарськими судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що відповідач не уповноважений чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг.

Водночас, врахував наявний в матеріалах справи протокол територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу Луганської області від 05.05.2014р. №15, яким узгоджено обсяг заборгованості комунального підприємства "Сєвєродонецьктеплокомуненерго" з різниці в тарифах на теплову енергію, що надана населенню, який утворився на 01.04.2014р. в розмірі 19350357грн., звіт про фінансові результати за перший квартал 2014р. відповідно до якого непокритий збиток відповідача становить 28182тис.грн., у тому числі за перший квартал 2014року - 3272тис.грн., баланс відповідача станом на 31.03.2014р. (на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення), який свідчить про наявне скрутне фінансове становище, несвоєчасне неповернення різниці в тарифах, наявність заборгованості населення перед відповідачем за теплопостачання у розмірі 17 644 669 грн., статус відповідача, який здійснює свою діяльність, спрямовану на повне та якісне задоволення потреб населення, бюджетних установ та організацій, а також врахував ступінь виконання боржником зобов'язань за укладеним договором (відповідачем повністю оплачено основний борг згідно наявних у матеріалах справи платіжних доручень), виходячи з інтересів сторін, причин неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру пені таким наслідкам, поведінки винної сторони, тощо, з викладенням відповідних обставин та обґрунтувань, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний господарський суд, скористався правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, та обґрунтовано зменшив заявлену до стягнення пеню на 50% на суму 766665,72грн. відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

Посилання заявника касаційної скарги на порушення судами вимог ст. 42, 43, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України, що полягає у неповному з'ясуванні усіх обставин, які мають значення для справи, неприйняття до уваги доводів та заперечень позивача, його фінансового стану, не зазначення доказів, на підставі яких прийнято рішення, підстав відхилення доводів сторін спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Згідно зі ст.1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що прийнята у даній справі постанова апеляційного господарського суду, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового акту.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2015р. у справі №913/977/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.Г. Дунаєвська

Судді С.В. Владимиренко

Н.І. Мележик