РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

10 червня 2015 року Справа № 902/951/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі судового засідання: Німчук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» на рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.14 р. у справі №902/951/14

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (м.Бровари, Київська область)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» (смт.Браїлів, Жмеринський район, Вінницька область)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (м.Київ)

про стягнення 51 570 765 грн. 60 коп. заборгованості за договором № 21/03-01з від 21.03.2013 р. та договором № 22/03-01з від 22.03.2013 р.

За участю представників:

Позивача - Дудчик Олег Михайлович (довіреність №б/н від 04.07.2014 р.)

Відповідача - Надієвець Олександр Миколайович (довіреність №б/н від 20.08.2014 р.)

Третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 07.08.14 р. у справі №902/951/14 (суддя Банасько О.О.) позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» про стягнення 51 570 765 грн 60 коп. заборгованості за договором №21/03-01з від 21.03.2013 р. та договором № 22/03-01з від 22.03.2013 р. - задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»: 43 183 909 грн. 38 коп. - боргу, 3 240 567 грн. 89 коп. - пені, 628 237 грн. 15 коп. - 3% річних, 4 518 051 грн. 18 коп. - інфляційних втрат, 73 080 грн. 00 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кристал» подав через господарський суд Вінницької області апеляційну скаргу (т.1 арк. справи 172-177).

В апеляційній скарзі зокрема зазначає, що рішення прийняте судом першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції, в зв'язку з недоказовістю обставин, які мають значення для справи та які господарський суд Вінницької області визнав встановленими з огляду на наступне.

Між ТзОВ «Кристал» та ТзОВ «Волари Експорт» існує конфлікт щодо неналежного виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги №02/03-01з від 02.04.2013 р. Однак, ТзОВ «Волари Експорт» не звертається до суду з приводом захисту своїх інтересів, в зв'язку з неможливістю довести заборгованість нашого підприємства. У зв'язку із чим позивач вважає, що відповідно до статей 1077-1084 Цивільного кодексу України, він отримав право вимоги, відповідно до укладеного договору факторингу №01 від 03.06.2014 року.

Зазначає, що однією з істотних умов договору факторингу є умова про компенсацію первинному кредитору вартості переданих прав і плата новому кредитору. Але доказів проведення розрахунків між ТзОВ «Волари Експорт» та фактором надано не було, докази проведення операції в бухгалтеріях підприємств не надано.

Як на підтвердження своїх вимог посилається на постанови ВГСУ від 13.10.2005 р. №14/113 та ВСУ від 10.07.2007 р. №26/347-06-6531.

Скаржник також посилається на п.11. ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-ІІІ та зазначає, що дана стаття називає серед інших фінансовими послугами і факторинг. Також посилається на п.3 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 р. № 1775-Ш, відповідно до якого діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, а факторинг належить до фінансових послуг. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовим установам, які повинні числитися в Реєстрі фінансових установ.

Тобто, спірний договір порушує норми цивільного законодавства, а саме ч.3 ст.1079 Цивільного кодексу України, що згідно ч.2 ст.203 та ч.1 ст.215 цього кодексу є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Відповідно до п.11.4 договору про надання безвідсоткової фінансової допомоги №02/03-01з від 02.04.2013 р., відступлення права вимоги або переведення боргу за цим договором однією із сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою стороною. Такої згоди наше підприємство не надавало, тому укладання даної угоди призвело до порушення умов договору та наших законних інтересів.

Скаржник вважає, що на момент укладення спірного договору позивач та третя особа не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому не могли набувати прав та обов'язків за даним договором. Також, згідно ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, це є підставою для визнання недійсним договору, але ця обставина досліджена не була.

Зазначає, що товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не було проведено досудового врегулювання справи. А це призвело до неможливості вчасно та в повній мірі визначитись з методом захистом своїх прав, а також унеможливило вчасно звернутися до суду про розірвання договору факторингу.

Посилаючись на ч.1 ст.530 ЦК України, ст.549 ЦК України, ч.1 ст.612 ЦК України, ч.2 ст.625 ЦК України, ч.1 ст.230 ГК України та ч.6 ст.232 ГК України товариство з обмеженою відповідальністю «Кристал» вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.14 р. у справі №902/951/14 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.08.2014 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» прийнято до провадження та призначено до розгляду (т.1 арк. справи 171).

Представником товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» через канцелярію Рівненського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу (вх. №22261/14), в якому позивач заперечує проти доводів скаржника. Вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права (т.1 арк. справи 205-207).

Позивач не погоджується з позицією скаржника та зазначає наступне.

Предметом спору, вирішеним оскаржуваним рішенням є стягнення заборгованості за договором про надання фінансової допомоги, а відтак аргументи скаржника щодо неправомірності переходу прав вимоги за договором факторингу не стосується предмету спору. В той же час, судом першої інстанції було досліджено правомірність переходу прав вимоги за факторинговим договором (оскільки ним обумовлено право вимоги позивача).

Відповідно до ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Зазначає, що позивачем разом із позовною заявою додавалися копія договору факторингу №01 від 03.06.2014 р. з додатками, копія листа про повідомлення боржника про уступку права вимоги та докази направлення ТзОВ «Кристал».

Таким чином, господарський суд Вінницької області дослідив всі необхідні докази та на їх підставі встановлені фактичні обставини справи, за яких право вимоги боргу перейшло від третьої особи до позивача.

Звертає увагу, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» у встановленому законом порядку зареєстроване як фінансова установа, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15.09.2011 р. серія ФК №214. Згідно з Додатком до названого Свідоцтва, факторинг є одним із видів фінансових послуг, які позивач має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Посилається на ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та на п.1 Змін до Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів, затверджених Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.03.2008 р. №417.

Враховуючи вищевикладене, товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» має право здійснювати факторингові операції без отримання спеціального дозволу або ліцензії.

Щодо аргументів скаржника про неможливість відступлення права вимоги за договором про надання безвідсоткової фінансової допомоги без згоди боржника слід зазначити наступне.

Договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги №02/04-03 від 02.04.2009 р. дійсно містить застереження права вимоги за умови наявності згоди іншої із сторін. Однак, таке обмеження не впливає на дійсність договору факторингу в силу ч.1 ст.1080 ЦК України, відповідно до якої договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Враховуючи вищевикладене, просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.14 р. у справі №902/951/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.10.2014 р. було продовжено строк розгляду апеляційної скарги (т.1 арк. справи 201).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Кристал» подавалися заяви про зупинення провадження у справі №902/951/14, за вх. №3026/14, вх. №3442/14, вх. №3663/14, зокрема в останній заяві за вх. №3663/14 представник відповідача просив суд зупинити провадження у даній справі до вирішення по суті пов'язаною з нею справи №911/4648/14 (т.1 арк.справи 185, 195, 215).

В заяві представник відповідача зазначає, що справа №902/951/14 є пов'язаною зі справою №911/4648/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» до відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» про визнання недійсним договору факторингу №01 від 03.06.2014 р., оскільки, зазначеним договором ТзОВ «Кредитні ініціативи» обгрунтовує відступлене право вимоги до ТзОВ «Кристал» за договорами №21/03-01з від 21.03.2013 р. та №22/03-01з від 22.03.2013 р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 07.11.2014 р. зупинено провадження у справі №902/951/14 до розгляду господарським судом Київської області справи №911/4648/14 (т.1 арк. справи 238).

15.05.2015 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі №902/951/14 (вх. №1433/15) та додано роздруківку з ЄДРСР рішення господарського суду Київської області по справі №911/4648/14, за результатами розгляду якої прийнято рішення, яким в позові відмовлено (т.2 арк. справи 1).

Враховуючи вищеподане клопотання, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 р. поновлено провадження у справі №902/951/14 та справу призначено до розгляду на 10.06.2015 р. (т.2 арк. справи 13).

Відповідно до розпорядження в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 р. у справі №902/951/14 внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У зв'язку із перебуванням у відпустці судді Демянчука Ю.Г., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П. (т.2 арк. справи 17).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 10.06.2015 р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обгрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції незаконне та необгрунтоване, у зв'язку з чим просив суд його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому просив суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (т.2 арк. справи 14).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (Клієнт) та товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (Фактор) 03.06.2014 р. уклали договір факторингу №01, відповідно до п.2.1 якого Фактор в порядку та на умовах визначених цим Договором зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов'язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до Боржників за основними договорами в розмірі та на умовах передбачених цим Договором (т.1 арк.справи15-22).

Опис, характеристика, обсяг та розмір Прав вимоги до Боржників за основними договорами, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені в Додатку №1 до цього Договору (п.2.2 Договору).

Згідно п.2.3 договору, Права вимоги вважаються відступленими Фактору в день підписання цього Договору. Після переходу Прав вимоги до Фактора останній стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває відповідні права вимоги.

Пунктом 4.4.3 договору факторингу визначено, що клієнт зобов'язується протягом 5 календарних днів з моменту відступлення Права вимоги відповідно до умов цього Договору повідомити Боржників про укладення договору та відступлення Прав на користь Фактора.

В положенні п.4.1.4 договору визначено, що Фактор має право вступати у якості процесуального правонаступника/сторони у виконавчому провадженні у будь-який судовий процес/виконавче провадження щодо боржника (-ів), здійснювати всі необхідні дії для визнання Фактора як нового кредитора та процесуального правонаступника Клієнта в договірних відносинах/існуючих судових/виконавчих провадженнях між Клієнтом, Боржником (-ами), що стосуються відступлених Прав вимог за Основним (-и) договором (-ами).

Сторонами також підписано Додаток №1 до Договору згідно якого, з поміж іншого, Фактору відступлені права вимоги:

- за договором про надання поворотної фінансової допомоги №22/03-01з від 22.03.2013 р., а саме право вимоги фінансової допомоги в сумі 33 660 000,00 грн; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Основним Договором; інші права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі Основного Договору; інші будь-які Права вимоги до Боржника за Основним Договором, що існують на момент укладення цього Договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов Основного Договору;

- за договором про надання поворотної фінансової допомоги №21/03-01з від 21.03.2013 р., а саме право вимоги фінансової допомоги в сумі 9 523 909,38 грн; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Основним Договором; інші права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі Основного Договору; інші будь-які Права вимоги до Боржника за Основним Договором, що існують на момент укладення цього Договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов Основного Договору (т.1 арк.справи 23-27).

Також сторонами підписано акт прийому-передачі оригіналів документів (т.1 арк.справи 28-29).

Крім того, листом від 10.06.2014 р. №28/01 ТзОВ «Волари Експорт» повідомило ТзОВ «Кристал» про укладення 03.06.2014 р. договору факторингу №01 з ТзОВ «Кредитні ініціативи» (т.1 арк.справи 30-31).

21.03.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» (Сторона 1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Кристал» (Сторона 2) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 21/03-01з.

Згідно п.1.1 вищезазначеного договору, Сторона 1 зобов'язується надати Стороні 2 поворотну фінансову допомогу на безпроцентній основі, а останній зобов'язується використати Допомогу за цільовим призначенням і повернути її у визначенні даним Договором порядку і строки (т.1 арк.справи 33-35).

Відповідно пунктами 3.2, 5.1, 6.1 договору, погоджено розмір допомоги в сумі 20 000 000,00 грн, строк її надання - до 31.12.2013 р. та строк її повернення - до 31.12.2013 р.

22.03.2013 р. аналогічний за змістом та умовами договір №22/03-01з було підписано між тими ж сторонами із сумою допомоги в розмірі 35 000 000,00 грн (т.1 арк.справи 36-38).

Як свідчать матеріали справи, за договором від 21.03.2013 р. №21/03-01з ТзОВ «Волари Експорт» перерахувало на рахунок відповідача 19 163 909,38 грн., а останній повернув 9 640 000,00 грн.

За договором від 22.03.2013 р. №22/03-01з ТзОВ «Волари Експорт» перерахувало на рахунок відповідача 33 660 000,00 грн., які останній не повернув.

Таким чином, заборгованість відповідача по договору від 21.03.2013 р. №21/03-01з становить 9 523 909,38 грн., а за договором від 22.03.2013 р. №22/03-01з становить 33 660 000,00 грн.

Обставини щодо надання грошових коштів, їх повернення, фіксування розміру боргу підтверджується наявними у справі банківським виписками, довідками банку, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 6854, обопільно підписаними актами звірки (т.1 арк.справи 33-63).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, а також із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли з моменту укладення між позивачем та третьою особою договору від 03.06.2014 р. №1, регулювання яких здійснюється главою 73 «Факторинг», ст.ст.1077-1086 ЦК України.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно ч.3 ст.1081 ЦК України встановлено, що клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу. Із припису вказаної статті слідує, що нормами чинного законодавства передбачено можливість встановлення сторонами договору факторингу інших умов.

У відповідності із ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Оскільки, право вимоги яке є предметом договору факторингу по даному спору виникло з договорів позики суд апеляційної інстанції як і суд першої інстанції приймає до уваги також наступні положення законодавства.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із змісту зазначених вище договорів від 21.03.2013 р. та від 22.03.2013 р. випливає, що відповідач мав повернути фінансову допомогу до 31.12.2013 р.

Статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Враховуючи наведені вище приписи законодавства та встановлені обставини, Рівненський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про правомірність заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача 43 183 909,38 грн. боргу з неповернутих позик за договорами від 21.03.2013 р. та від 22.03.2013 р.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» пені, 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2014 р. по 26.06.2014 р. колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Положенням ч.1 ст.550 ЦК України встановлено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 7.4 договорів від 21.03.2013 р. №21/03-01з та від 22.03.2013 р. №22/03-01з передбачено, що сторона, яка прострочила зобов'язання за цим договором, сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення від вартості невиконаного зобов'язання.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції як і суд першої інстанції вважає, що вимоги щодо стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіркою правильності наданого позивачем розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявлених розмірах.

Твердження скаржника стосовно відсутності у позивача та третьої особи необхідного обсягу повноважень на укладення договору спростовуються наступним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2).

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз.4 п.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р., вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, необхідно враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Частиною 1 статті 35 ГПК України встановлено, що обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Рішенням господарського суду Київської області від 16.04.2015 р. у справі №911/4648/14 відмовлено товариству з обмеженою відповідальністю "Кристал" у позові про визнання недійсним договору факторингу №01 від 03.06.2014 р. Оскільки, судом при розгляді даної справи встановлено, що докази, які наявні в матеріалах справи, підтверджують повноваження ТзОВ "Кредитні ініціативи" та ТзОВ "Волари Експорт" на укладення оспорюваного договору та відсутність будь-яких обмежень повноважень їх виконавчих органів (директорів) на підписання договору. Судом першої інстанції не встановлено, а товариством з обмеженою відповідальністю "Кристал" не доведено, що договір факторингу містить положення, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов.

Доводи апеляційної скарги про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору судова колегія відхиляє, оскільки відповідно до ст. 5 ГПК України, сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Згідно ст. 6 ГПК України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Положеннями ст. 222 ГК України визначено, що у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб'єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов'язкове дотримання досудового порядку врегулювання спору, та являється правом, а не обов'язком особи, яка вважає свої права порушеними.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 43 ГПК УКраїни, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал» на рішення господарського суду Вінницької області від 07.08.14 р. у справі №902/951/14 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.