номер провадження справи 6/85/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя

10.06.2015 Справа № 908/2609/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями „ДОКА Україна Т.О.В." (проспект Героїв Сталінграду, буд. 20-А, м. Київ, 04210)

До Товариства з обмеженою відповідальністю „Проектно - будівельне підприємство „АЗОВІНТЕКС" (вул. Леніна, буд. 68, м. Маріуполь Донецької області, 87500; адреса з ЄДР: проспект Леніна, буд. 68-А, м. Маріуполь Донецької області, 87500)

Про стягнення 619 277 грн. 47 коп.

Суддя Місюра Л.С.

За участю представників :

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Ніколенко І.В. - дов. № 522/ю-71 від 05.01.2015р.

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю іноземними інвестиціями „ДОКА Україна Т.О.В. " м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю „АЗОВІНТЕКС " м. Маріуполь Донецької області, про стягнення 619 277 грн. 47 коп., суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача завдані збитки у вигляді вартості неповернутого орендованого майна, в сумі 619 277 грн. 47 коп. за договором № 9.43 від 21.07.2009 року.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву вих. № 522/06-508юр від 20.05.2015р., в якому зазначив наступне: 17.04.2015р. господарським судом Запорізької області було винесено ухвалу у справі № 908/2609/15-г, за текстом цієї ухвали відповідача було зобов'язано надати суду письмові пояснення на позов з посиланням на конкретні норми чинного законодавства, а також надати суду всі документи на підтвердження цих доводів. Відповідач ознайомившись з зазначеною ухвалою зазначив, що не має об'єктивної можливості у повній мірі виконати вимоги суду, зважаючи на те, що позовна заява від позивача станом на 20.052015 року не надходила. Тому відповідач просив надати для ознайомлення та здійснення зняття відповідних копій матеріалів справи № 908/2609/15-г.

У подальшому, відповідач надав суду відзив на позовну заяву вих. № 522/06-511юр від 29.05.2015 року, в якому вказав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать фактам та обставинам встановленим рішеннями судів у інших господарських справах, а тому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зважаючи на наступне: По-перше, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) чітко внормовано, що обставини справи, які відповідно до закону, повинні бути підтверджені певними засобами не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Як вбачається з тексту позовної заяви, підставою звернення до суду позивач визначає як, нібито, порушення відповідачем господарського зобов'язання, проте жодного конкретного посилання на факт самого порушення не надано та не доведено. Посилаючись на ст. 225 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) позивач не надає жодного об'єктивно належного або допустимого доказу того, що відповідач допустив будь-яке порушення зобов'язання, тим більше втрату, пошкодження або знищення майна. Водночас позивачем не спростовуються факти встановленні судами, зокрема, по справі № 5006/12/23пн/2012. Частиною 3 ст. 35 ГПК України внормовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так 15.10.2013 року Донецький апеляційний господарський суд прийняв постанову по справі №5006/12/23пн/2012, якою у мотивувальній частині встановив наступне: « 21.01.2013 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції постановою відкрито виконавче провадження № 36087186. 24.04.2013 року держвиконавцем складено акт, в якому визначено, що «згідно акту приймання-передачі № 1 від 24.04.2013р. стягувачем прийнято лише 30 одиниць товару. Інше майно, надане для передачі, представником стягувача не прийнято як непридатне до використання (на думку стягувача). 07.05.2013 року держвиконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36087186 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». У даній справі відсутня постанова держвиконавця про повернення виконавчого документу згідно п. 6 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», з підстав того, що у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу. У даній справі відсутні докази знищення предметів, що повинні бути передані за виконавчим документом, згідно частини 1 статті 61 Закону. Ствердження стягувача про непридатність майна, яке було надано відповідачем для повернення 24.04.2013р., не встановлена держвиконавцем. В акті держвиконавця від 24.04.2013р. визначено «Інше майно, надане для передачі, представником стягувача не прийнято як непридатне до використання (на думку стягувача)». Будь-яких інших доказів, в підтвердження непридатності майна, що було надане для передачі, в тому числі визначення держвиконавцем неможливості чи ускладнення виконання судового рішення у визначений ним спосіб, матеріали справи не містять. В даному випадку, держвиконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36087186 від 07.05.2013 року на підставі п.5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи письмову відмову стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу згідно акту держвиконавця від 24.04.2013р.». Також, відповідач фокусує увагу суду на тому, що вкрай важливим є те, що сама постанова держвиконавця від 07.05.2013 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 36087186 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» позивачем не оскаржувалась, а навпаки, була покладена в основу вимог про зміну способу виконання рішення на підставі ст. 121 ГПК України. По-друге, постановою Вищого господарського суду України від 15.01.2014 року у справі № 5006/12/23пн/2012, вищенаведена постанова Донецького апеляційного господарського суду по справі №5006/12/23пн/2012 від 15.10.2013 року залишена без змін. Відмовляючи позивачеві у задоволенні касаційних вимог, Вищий господарський суд України, зокрема ,встановив наступне: «Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 07.05.2013р. з виконання наказу господарського суду Донецької області №5006/12/23пн/2012 від 04.10.2012р., винесена на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого (пункту) виконавче провадження підлягає закінченню, у разі письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі. Тобто, наслідком закінчення виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Донецької області №5006/12/23пн/2012 від 04.10.2012р., є саме: відмова стягувача від прийняття майна від боржника, що відображено в акті державного виконавця від 24.04.2013р., в якому чітко зафіксована відмова стягувача від прийняття майна з підстав, на думку самого стягувача, непридатності його для використання, а не фактична відсутність самого майна, що, в силу вищенаведених норм, не надає права на зміну способу виконання рішення господарського суду Донецької області від 19.04.2012р. у даній справі. В даному ж випадку, факт відсутності, всупереч ст.ст. 32, 33 ГПК України, не доведений скаржником, та не засвідчений (зафіксований) державним виконавцем у відповідному документі (п. 7.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України"). По-третє, зважаючи на те що позовні вимоги у справі № 908/2609/15-г повною мірою ґрунтуються на твердженнях позивача про порушення зобов'язання щодо повернення орендованого майна, відповідач наполягає на тому, що саме явище не повернення цього майна є прямим наслідком дій самого позивача, які в свою чергу детерміновані дійсним прагненням позивача не повернути майно в натурі, а отримати грошовий еквівалент у вигляді вартості не прийнятого до повернення майна. Отже, жодного порушення зобов'язання з боку відповідача не існує, є лише елемент незаконних дій позивача та незаконне намагання довести обставини існування права на отримання певної компенсації. По-четверте, зобов'язанням, відповідно до ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); 3) збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Стаття 779 ЦК України визначає розмір шкоди за договорами оренди як вартість витрат, пов'язаних з відновленням речі, а у разі неможливості її відновлення - її вартістю. Однак, відповідно до ч. 3 ст. 779 ЦК України відповідач (наймач) звільняється від відповідальності, якщо таке погіршення сталося внаслідок дій позивача (наймодавця). По-п'яте, відмовившись від отримання майна від відповідача, позивач фактично припинив зобов'язання відповідача по поверненню майна, оскільки відповідно до ст. 598 та ст. 605 ЦК України фактично звільнив Відповідача від виконання обов'язку, та фактично відмовився від майна згідно ст. 347 ЦК України. З урахуванням чого не зрозумілими є вимоги позивача про відшкодування шкоди, яка начебто завдана майну, від якого позивач відмовився, і зобов'язання по поверненню якого такою відмовою припинив. Таким чином, на підставі викладеного, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про стягнення збитків у розмірі 619 277 грн. 47 коп., у справі № 908/2609/15-г відмовити у повному обсязі.

Розгляд справи відкладався.

10.06.2015р. розгляд справи продовжений та прийнято рішення.

Ухвали суду від 17.04.2015 року та від 20.05.2014 року були направлені позивачу на адресу, вказану у позовній заяві, що підтверджується вихідними реєстраційними номерами, які зазначені на зворотній стороні ухвал, виписками з журналу реєстрації вихідних документів та реєстрами на відправлення рекомендованої кореспонденції, які залучені до матеріалів справи.

На день розгляду справи поштове відділення не повернуло до суду примірники ухвал, які направлялись позивачу.

Також, ухвали суду від 17.04.2015 року та 20.05.2015 року були розміщені на офіційному сайті господарського суду Запорізької області, про що свідчать відповідні копії витягів з сайту, оскільки листом вих. № 04-16-416 від 30.03.2015р. Запорізька дирекція УДППЗ „Укрпошта" повідомила про припинення приймання поштових відправлень на /з територію (ї) Донецької та Луганської областей.

Крім цього, в судовому засіданні 20.05.2015р. сторонам були повідомлені дата та час наступного судового засідання.

Позивач, повідомлений про місце, день та час розгляду справи, в порядку, передбаченому ГПК України, в судове засідання 10.06.2015р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, витребувані судом документи не надав.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документі не надані.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши та оцінивши всі матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача (в судовому засіданні 20.05.2015р.) та відповідача, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

21.07.2009 року між позивачем (орендодавцем за договором) та відповідачем (орендарем за договором) був укладений договір оренди майна (оперативна оренда) № 9.43 (надалі - договір).

За умовами п. 1.1 договору, позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу у тимчасове користування та за плату будівельну опалубку, асортимент, ціна та кількість якої визначені у специфікації (додаток № 1 до договору), яка є невід'ємною частиною цього договору, а відповідач зобов'язався прийняти зазначене майно та своєчасно здійснювати оплату орендних платежів.

Відповідно до умов п. 2.1 договору, строк орендних правовідносин встановлюється з моменту фактичної передачі майна або його частини відповідачу і діє до моменту повернення відповідачем майна.

Згідно з п. 4.5 договору, документом, що засвідчує факт та обсяг передачі майна відповідачу, його стан , кількість та відповідність іншим умовам договору, є відповідна накладна на переміщення, що підписується представниками обох сторін, та вручається позивачем відповідачу в момент фактичного відвантаження майна у повному обсязі або в окремій його частині, і довіреність .

В п. 5.1 договору визначено, що після закінчення строку дії договору, а також у випадку його дострокового припинення (розірвання) та зміни умов (п. 2.3 та п. 10.2 договору), відповідач протягом п'яти робочих днів зобов'язаний підготовити майно до повернення позивачу, про що у той же термін письмово повідомити останнього (факсом, електронною поштою, цінним або листом на замовлення), якщо інше не передбачено цим договором…

Відповідно до приписів п. 7.1.10 договору відповідач зобов'язаний при закінчені строку дії цього договору або його достроковому припиненні або зміни умов - своєчасно повернути майно у тому стані, в якому було отримано, з урахуванням нормального зносу.

За умовами п. 5.4 договору майно вважається поверненим від відповідача до позивача в момент підписання акту приймання - передачі майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.04.2012 року, яке набрало законної сили 25.07.2012 року, було встановлено наступне: "На виконання умов договору відповідач отримав від позивача відповідні елементи опалубки, про що свідчили накладні на переміщення за № ДК-001581, № ДК-001595, № ДК-001601, № ДК-001583 від 17.08.2009р., за № ДК-001633, № ДК-001629, № ДК-001652 від 20.08.2009р., за № ДК-00156, № ДК-001657, № ДК-001664, № ДК-001654, № ДК-001788, № ДК-001788, № ДК-001808 від 22.08.2009р., за № ДК-001713, № ДК-001715 від 27.08.2009р., за № ДК-001755, № ДК-001756 від 31.08.2009р., за № ДК-001875 від 08.09.2009р., за № ДК-001977 від 22.09.2009р., за № ДК-001982, № ДК-001987 від 23.09.2009р., за № ДК-001994, № ДК-001993, № ДК-002002, № ДК-002001 від 24.09.09р., за № ДК-002009, № ДК-002010 від 25.09.09р., за № ДК-002024, № ДК-002022 від 28.09.2009р., за № ДК-002067 від 01.10.2009р., за № ДК-002197, № ДК-002199, № ДК-002203, № ДК-002186, № ДК-002204 від 08.10.2009р., за № ДК-002522 від 29.10.2009р., за № ДК-003608, № ДК-003609, № ДК-003619, № ДК-003618 від 19.03.2010р., за № ДК-003623 від 21.03.2010р., та довіреностями за № 212 від 14.08.2009р., за № 223 від 27.08.2009р., за № 239 від 08.09.2009р., за № 253 від 22.09.09р., за № 271 від 08.10.2009р., за № 295 від 29.10.2009р., за № 447 від 19.03.2010р. Листом №606/1 від 01.10.2009р. відповідач попросив позивача опалубку, що не використовується вивести з оренди та передати йому на відповідальне зберігання до наступного використання. Між сторонами була досягнута домовленість щодо передачі відповідачу частини орендованої опалубки на відповідальне зберігання, що підтверджується наступними накладними за №ДК-002494 від 15.10.2009р., №ДК-003095 від 21.12.2009р., №ДК-003096 від 21.12.2009р. В подальшому між сторонами були складені та підписані накладні на переміщення, яким сторони підтверджується повернення Орендарем частини орендованого та прийнято на відповідальне зберігання майна позивачу, а саме за №ДК-001682 від 25.08.2009р., №ДК-001708, №ДК-001709 від 27.08.2009р., №ДК-001752, №ДК-001751 від 31.08.2009р., №ДК-001883, №ДК-001882 від 01.09.2009р., №29/01Л від 19.01.2010р., №47/120 Л від 22.01.2010р., №ДК-003308, №ДК-003300, №ДК-003310, №ДК-003311, №ДК-003309, №ДК003307 від 23.01.2010р., №ДК-003868, №ДК-003869 від 21.04.2010р., №ДК-003876 від 22.04.2010р. №ДК-003891, №ДК-003936, №ДК003895 від 26.04.2010р., №ДК-003903, №ДК-003902 від 27.04.2010р., №№ДК-003937, №ДК-003934, №ДК-003933 від 28.04.2010р., №ДК-003939, №ДК-003912, №ДК-003911 від 29.04.2010р., №ДК-003938, №ДК-003922, №ДК-003919, №ДК-003935, №ДК-003926, №ДК-003924, №ДК-003923 від 30.04.2010р., №ДК-003953, №ДК-03947, №ДК-003946, №ДК-003945, №ДК-003944, №ДК-003968, №ДК-003952, №ДК-003951, №ДК-003950, №ДК-003949, №ДК-003961, №ДК-003959, №ДК-003957, №ДК-003955, №ДК-003954 від 01.05.2010р. №15/04 Д від 17.05.2010р. Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався передбаченими умовами п.3.6. та п.10.2. договору оренди майна (оперативна оренда) від 21.07.2009р. № 9.43 правом щодо розірвання договору в односторонньому порядку та, посилаючись на порушення орендарем умов та строків оплати згідно з договором більш ніж на три місяці поспіль, направив орендарю відповідні повідомлення про відмову від договору. Вказані повідомлення були направлені відповідачу, що підтверджувалось матеріалами справи, а саме листами: від 23.07.2010р. Вих. №342 та від 01.10.2010р. Вих. №638 та доставлено відповідачу поштою - 06 жовтня 2010р. Рішеннями по справах №16/168 від 16.09.2010р. та №37/339 від 11.01.2012р. у спорах між тими ж самими сторонами, з відповідача - ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» стягнута заборгованість по орендній платі. У даному випадку ці факти не потребують додаткового доведення та вважаються встановленими, як це зазначено приписами ст.35 ГПК України. Від відповідача до суду 27.03.2012р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив господарський суд припинити провадження по справі з підстав передбачених вимогами п. 2 ч. 1 ст.80 ГПК України, щодо повернення майна, посилаючись на судове рішення від 16.09.2010р. по справі №16/168 та на ухвалу від 26.04.2011р. по справі №40/57пд. Отже, вимога відповідача по припинення провадження по справі у даному випадку не підлягала задоволенню з наступних підстав, по справі №16/168 заявою за №496 від 21.08.2010р. позивач додатково просив зобов'язати відповідача повернути майно у кількості 2296 одиниць, згідно визначеного позивачем переліку. Але, ці додаткові вимоги позивача під час розгляду справи №16/168 господарським судом не були розглянуті по суті, з огляду на наступне: «оскільки не були заявлені при подачі первісного позову, та в розумінні ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України є додатковою вимогою, про яку не йшлося в позовній заяві, тобто новою вимогою, яка має бути розглянута окремо при подачі іншого позову. Згідно підпункту 3.7 пункту 3 Роз`яснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997р. за № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" передбачено: під збільшенням розміру позовних вимог (ч.2 ст.22 ГПК України) слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано з пред`явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві, наприклад, якщо позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути штрафні санкції - штраф. Останні вимоги є новими, які мають бути розглянуті окремо». Тобто з судового рішення від 16.09.2010р. по справі №16/168 не вбачається, що судом до даної справи розглядались вимоги позивача про повернення майна. По справі №40/57пд позовні вимоги щодо повернення спірного майна також не були розглянуті по суті, оскільки провадження по справі було припинено із посиланням на те, що спір між тими ж сторонами, про той же предмет спору був вирішений у справі №16/168. Але судове рішення по справі №16/168 не дає підстав суду під час розгляду даної справи щодо застосування вимог передбачених п.2.ч.1 ст.80 ГПК України. Листом від 01.10.2009р. №606/1 направленого відповідачем на адресу позивача між сторонами було досягнуто домовленість щодо передачі відповідачу частини орендованої будівельної опалубки на відповідальне зберігання. Відповідно до вимог статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Предметом договору зберігання можуть бути, як правило, рухомі речі, визначені індивідуальними ознаками, які не переходять у власність зберігача, і в окремих випадках на зберігання можуть передаватися речі з родовими ознаками. Згідно вимог передбачених ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Статтею 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем, у даному випадку передача майна між позивачем та відповідачем на відповідальне зберігання здійснена та засвідчена на підставі накладних на переміщення майна. Приписами ст.949 ЦК України визначено обов'язок зберігача, у даному випадку відповідача по справі, повернути річ. При цьому, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, що була передана на зберігання. Згідно вимог ст.953 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ. Отже, встановивши факт невиконання зобов'язання по своєчасному поверненню майна, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача передати майно, яке належить позивачу".

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.04.2012 року у справі № 5006/12/23пн/2012 було зобов'язано відповідача повернути позивачу майно у кількості 2306 одиниць, а саме:

№ з/п Артикул Найменування обладнання Кількість Ціна Сума

1. 189937000 Балка Дока Н20 Еко Р 2,65м 21 273,10 5 735,10

2 . 189939000 Балка Дока Н20 Еко Р 1,25м 38 128,80 4 894,40

3. 189940000 Балка Дока Н20 Еко Р 1,80м 55 185,54 10 204,70

4. 502709030 Затискна пластинка для вільчатої голівки 14 52,66 737,24

5. 539806100 Обмежувач монтажної сережки 6 641,97 3 851,82

6. 580006000 Універсальний ригель WS10 ТОР50 1,75М 3 1 493,65 4 480,95

7. 580007000 Універсальний ригель WS10 ТОР50 2,00М 1 1 784,67 1 784,67

8. 580116000 Болтове кріплення ригеля S 8/60 5 6,93 34,65

9. 580135000 Фланцевий затискач Н20 73 135,49 9 890,77

10. 580470000 Затискач захисних перил S 2 725,81 1 451,62

11. 580649000 Осьовий анкер 15,0 без анкерного стержня 4 248,80 995,20

12. 581961000 Барашкова гайка 15,0 48 31,51 1 512,48

13. 581966000 Суперплита 15,0 1253 102,01 127 818,53

14. 582560000 Шарнірний хомут 48мм 414 105,39 43 631,46

15. 582563000 Перехідна поворотна муфта 48/76мм 4 218,28 873,12

16. 582612000 Діагональний розкіс 12.150 2 275,37 550,74

17. 582614000 Діагональний розкіс 12.200 13 321,64 4 181,32

18. 582616000 Діагональний розкіс 12.250 28 365,62 10 237,36

19. 582622000 Діагональний розкіс 18.150 2 316,27 632,54

20. 582624000 Діагональний розкіс 18.200 5 360,24 1 801,20

21. 582626000 Діагональний розкіс 18.250 43 402,68 17 315,24

22. 582633000 Монтажний настил 40/250 см 3 2 689,11 8 067,33

23. 582634000 Натяжна гайка В 5 399,58 1 997,90

24. 582636000 Утримуючий шпиндель оцинк. 7 665,34 4 657,38

25. 582637000 Опорний шпиндель оцинк. 4 644,85 2 579,40

26. 582639000 Шпиндель підвищеного навантаження 70 1 523,58 523,58

27. 582641000 Стяжний анкер 15,0/33 см 17 1,38 703,46

28. 582769000 Рами ШТАКСО 1,80 М 18 2 952,44 53 143,92

29. 582770000 Рами ШТАКСО 1,20 М 8 2 515,52 20 124,16

30. 582775000 Діагональний розкіс 9.250 2 397,42 794,84

31. 583011000 Багатооборотний контейнер ДОКА

1200 X 800 оцинк. 3 2 412,34 7 238,52

32. 586149000 Балочна насадка 60 см 4 286,33 1 145,32

33. 587530000 З'єднувач FF20/50 3 205,14 615,42

34. 587544000 Зіркоподібна гайка 15,0 G 8 49,00 392,00

35. 588148000 Затискна шина ФРАМАКС 1,50 М 9 643,82 5 794,38

36. 588152000 Затискна клема ФРАМАКС 41 155,93 6 393,13

37. 588153400 Швидкодіючий затискач ФРАМАКС РU 17 358,72 6 098,24

38. 588158000 Універсальний з'єднувач ФРАМАКС 10 - 16 см - 94 66,40 6 241,60

39. 588167000 Консоль для бетонування ФРАМАКС 90 5 1 112,65 5 563,25

40. 588246000 Підпірний розкіс 340 1 2 897,51 2 897,51

41. 588620000 4-канатний ланцюг Дока 3,2 5 3 318,45 16 592,25

42. 682002000 Хомут 48 мм 50 7 97,50 682,50

43. 588601500 Хlifе-універсальний елемент

ФРАМАКС1,20х2,70м - 6 14472,72 86836,32

44. 588671500 Хlifе-універсальний елемент ФРАМАКС

1.20x3.30м 1 18853,16 18853,16

45. 588246000 Підпорний розкіс 340 3 2897,51 8692,53

ВСЬОГО: 2 306 519 243,21

На виконання рішення від 19.04.2012 року господарським судом Донецької області 04.10.2012 року був виданий відповідний наказ від 04.10.2012 року про зобов'язання відповідача повернути вказане вище майно.

Постановою виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 21.01.2013 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 21.01.2013 року у справі № 5006/12/23пн/2012.

За час здійснення виконавчого провадження відповідачем за накладною на переміщення (повернення) № 841 від 30.04.2013 року було повернуто позивачу наступне майно:

1 . (артикул 189939000) Балка Дока Н20 Еко Р 1,25м - у кількості 1 (одна) шт.,

2. (артикул 189940000) Балка Дока Н20 Еко Р 1,80м - у кількості 3 (три) шт.,

3. (артикул 581966000) Суперплита 15,0 - у кількості 23 (двадцять три) шт.,

4. (артикул 587544000) Зіркоподібна гайка 15,0 G - у кількості 3 (три) шт.

24.04.2013 року виконавчою службою складено акт про те, що відповідачем було повернуто позивачу частину майна, вказану вище, а решта частини майна не була прийнята представником позивача як непридатне для використання (на думку позивача).

З огляду на викладене, постановою виконавчої служби від 07.05.2013 року було закінчене виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Донецької області від 04.10.2012 року у справі № 500612/23пн/2012.

Таким чином, позивач не прийняв від відповідача все майно, передане останнім по договору оренди, а лише його частину.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 17.09.2013 року у справі № 5006/12/23пн/2012 було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення суду у даній справі шляхом звернення стягнення на грошові кошти відповідача. Відмовляючи позивачу в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення, господарський суд Донецької області вказав, що відповідно до ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Правове значення наведеної у вказаній статті класифікації полягає в існуванні ряду договорів, предметом яких можуть бути лише індивідуально-визначені речі, зокрема, оренда. Так, відповідно до вимог передбачених частиною 1 ст.760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Матеріали справи свідчили, що спір між сторонами виник внаслідок невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повернення майна саме з оренди. У резолютивній частині судового рішення вказано про кількість майна із зазначенням артикулу та найменування обладнання, що надає йому індивідуалізації. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що вказане майно є індивідуально визначеним, що виключає зміну способу виконання рішення шляхом звернення на кошти боржника. У даному випадку порушене право позивача підлягає захисту шляхом вчинення ним позову до відповідача про стягнення збитків за втрачене майно, під час розгляду якого і буде встановлюватися його вартість.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.10.2013 року у справі № 5006/12/23пн/2012 була залишена в силі ухвала господарського суду Донецької області від 17.09.2013 року. При цьому, у своїй постанові від 15.10.2013 року суд апеляційної інстанції зазначив наступне: "24.04.2013р. держвиконавцем складено акт, в якому визначено, що "згідно акту приймання - передачі №1 від 24.04.2013р. стягувачем прийнято лише 30 одиниць товару. Інше майно, надане боржником для передачі, представником стягувача не прийнято як непридатне до використання (на думку стягувача) У пунктах 7.4 та 7.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», визначено, що зміна способу виконання судового рішення можлива у разі відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі, засвідченої державним виконавцем (наприклад, його постановою про повернення виконавчого документа з підстави відсутності майна). Посилання позивача на вищенаведені пункти постанови Пленуму як на підставу задоволення заяви про зміну способу виконання судового рішення, не були прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують відсутність у відповідача присудженого позивачеві майна. У даній справі відсутня постанова держвиконавця про повернення виконавчого документу згідно п.6 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», з підстав того, що у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу. У даній справі відсутні докази знищення предметів, що повинні бути передані за виконавчим документом, згідно частини 1 статті 61 Закону, за якою у разі знищення предмета, що має бути переданий стягувачу в натурі, державний виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження. В даному випадку, держвиконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36087186 від 07.05.2013 року на підставі п. 5 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи письмову відмову стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу згідно акту держвиконавця від 24.04.2013р. Стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує порядок передачі стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, згідно якої у разі присудження стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, державний виконавець вилучає ці предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, державний виконавець повертає зазначені предмети боржникові під розписку і виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Ствердження позивача про непридатність майна, яке було надано відповідачем для повернення 24.04.2013р., не встановлена держвиконавцем. В акті держвиконавця від 24.04.2013р. визначено «Інше майно, надане для передачі, представником стягувача не прийнято як непридатне до використання (на думку стягувача)». Будь-яких інших доказів, в підтвердження непридатності майна, що було надане для передачі, в тому числі визначення держвиконавцем неможливості чи ускладнення виконання судового рішення у визначений ним спосіб, матеріали справи не містили. Апеляційна інстанція вказала, що обставини справи, які відповідно до закону, повинні бути підтверджені певними засобами не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України). Також, апеляційна інстанція вказала, що в даному випадку була письмова відмова позивача від отримання предметів, вилучених у відповідача, без наявності в матеріалах справи будь-яких доказів, в підтвердження непридатності майна, що було надане для передачі, в тому числі визначення держвиконавцем неможливості чи ускладнення виконання судового рішення у визначений ним спосіб.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.01.2014 року постанова Донецького апеляційного господарського суду від 15.10.2013 року та ухвала господарського суду Донецької області від 17.09.2013 року у справі № 5006/12/23пн/2012 були залишені без змін. Постановою суду касаційної інстанції було встановлено наступне: "24.04.2013 державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що "згідно акту приймання-передачі №1 від 24.04.2013 стягувачем прийнято лише 30 одиниць товару. Інше майно, надане для передачі, представником стягувача не прийнято як непридатне до використання (на думку стягувача)". 07.05.2013 державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №36087186 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження". Наслідком закінчення виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Донецької області №5006/12/23пн/2012 від 04.10.2012 є саме відмова стягувача від прийняття майна від боржника, що відображено в акті державного виконавця від 24.04.2013, в якому чітко зафіксована відмова стягувача від прийняття майна з підстав, на думку самого стягувача, непридатності його для використання, а не фактична відсутність самого майна, що, в силу вищенаведених норм, не надає права на зміну способу виконання рішення господарського суду Донецької області від 19.04.2012 у даній справі. Відповідно до п. 7.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками. Тобто, вказана норма надає право на стягнення вартості визначеного родовими ознаками майна, але при умові відсутності цього майна. В даному випадку, факт відсутності майна, всупереч ст.. ст.. 32, 33 ГПК України, не доведений скаржником (в даному випадку позивачем по даної справі), та не засвідчений (зафіксований) державним виконавцем у відповідному документі (п. 7.4 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012р. №9")".

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факти встановлені постановами Донецького апеляційного господарського суду від 15.10.2013 року та Вищого господарського суду України від 15.01.2014 року у справі № 5006/12/23пн/2012 не доводяться знову при розгляді цієї справи.

Факт наявності майна і факт надання відповідачем цього майна для передачі його позивачу встановлений актами державного виконавця та постановами Донецького апеляційного господарського суду від 15.10.2013 року та Вищого господарського суду України від 15.01.2014 року у справі № 5006/12/23пн/2012.

Позивач не надав суду документи, які підтверджують відсутність у відповідача спірного майна. Відповідач в судових засіданнях підтвердив наявність у нього спірного майна.

Позивач не надав суду жодного документу, який би підтверджував, що майно, яке було надано відповідачем до передачі позивачу, на момент передачі було непридатне для використання. В тому числі, відповідач не надав суду двосторонній акт, складений позивачем та відповідачем при передачі майна, або висновок спеціаліста, який би встановлював би факт того, що надане відповідачем до передачі позивачу майно дійсно являлося непридатним для використання. Державний виконавець також не встановив факт непридатності до використання майна, яке було надано відповідачем до передачі позивачу. Державний виконавець чітко вказав в акті від 24.04.2013р., що майно непридатне до використання на думку стягувача. При цьому, державний виконавець в акті від 24.04.2013р. не вказав, що державний виконавець також вважає, що майно, яке було надано відповідачем до передачі позивачу непридатне для використання.

В судовому засіданні 20.05.2015р. представники позивача та відповідача пояснили, що двосторонній акт або інший документ про те, що майно, яке було надано відповідачем до передачі позивачу непридатне для використання, між позивачем та відповідачем не був складений.

Слід відмітити, що і в п. 5.9 договору оренди майна (оперативної оренди) №9.43 від 21.07.2009р. було зазначено, що факт пошкодження, знищення, втрати, або значного погіршення стану майна засвідчується двостороннім актом, і саме цій акт є підставою для проведення відповідного матеріального відшкодування.

Оскільки вищевказаний акт не був складений сторонами станом на 24.04.2013р., державний виконавець в акті від 24.04.2013р. не встановив факт непридатності майна для подальшого використання, позивачем не доведений факт того, що майно, яке було надано відповідачем до передачі позивачу, було непридатне для використання, а відповідно, позивач не має права на відшкодування збитків.

При цьому слід відмітити, що позивач повинен був довести суду, що майно непридатне для використання не на момент прийняття цього рішення (оскільки в Донецької та Луганської областях з 14.04.2014р. проводиться АТО, і відповідно будь - яке майно в період проведення військових дії може стати непридатним для використання, та в період з 24.04.2013р. до 10.06.2015р. минуло більш 2 років, і майно при цьому могло втратити товарний вигляд), а позивач повинен був довести суду, що це майно було непридатне для використання саме на момент складання державним виконавцем акту від 24.04.2013р.

Як вже зазначалось вище, позивач не довів суду, що на момент складання державним виконавцем акту від 24.04.2013р. майно було непридатним для використання.

Більш того, позивач просить стягнути з відповідача збитки у вигляді вартості неповернутого відповідачем майна. Але, як встановлено вище, відповідач надавав для повернення позивачу все орендоване майно, але позивач відмовився його прийняти, і позивач сам, в односторонньому порядку, встановив, що повернене відповідачем майно не було придатне до використання.

Крім цього, позивач не довів суду, що сума збитків складає саме 619 277 грн. 47 коп., в тому числі позивач не довів суду, що в загальну суму майна, яка була вказана в рішенні господарського суду Донецької області від 19.04.2012р. не була вже включена сума ПДВ.

Судовий збір покладається на позивача, відповідно до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 44 - 49, 75, 82 - 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено : 11.06.2015р.

Суддя Л.С. Місюра