ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р.Справа № 922/2940/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Березкіній А.Д.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ
до Приватного акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - Христової Т.О., довіреність № 23/28-06 від 05.01.2015 р.;

відповідача - не з"явився;

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2015 року Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект", в якій просить суд визнати недійсним договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 1218 грн.

В обґрунтування позову позивач зокрема посилається на те, що при укладанні договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127 сторони не узгодили його суттєві умови, а саме ціну, підставу для виконання робіт, платника за договором та розрахунок вартості робіт.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 травня 2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10 червня 2015 року о 11:40 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

04 червня 2015 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначив, що договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127, укладений між сторонами, був виконаний повністю з боку відповідача, у позивача виникла заборгованість перед відповідачем, та підстав для визнання вказаного договору недійсним не має.

Разом з тим, 04 червня 2015 року відповідач надав до суду клопотання про застосування строку позовної давності, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову, у зв"язку зі спливом строку позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні 10.06.2015 р. підтримувала позовні вимоги та просила суд визнати недійсним договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127, у зв"язку з тим, що при його укладанні сторони не узгодили суттєві умови договору. Проти задоволення клопотання про застосування строку позовної давності заперечувала.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення № 017494/2.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

17 листопада 2011 року між Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (позивач) та Приватним акціонерним товариством "Харківський Водоканалпроект" (відповідач) був укладений договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) № 4127, у відповідності до умов якого позивач доручає, а відповідач приймає на себе зобов"язання по виконанню робіт: Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (правий берег) (п.1.1. договору).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що підставою для виконання робіт є лист позивача № 14432/45-15 від 27.10.2010 р.

Відповідно до п. 2.1 договору, за виконану науково - технічну продукцію згідно цього договору позивач перераховує відповідачу у відповідності до протоколу про договірну ціну 299835,60 грн., в тому числі ПДВ 20% - 49972,60 грн.

Згідно з п. 2.3 договору, оплата здійснюється позивачем напротязі 10 календарних днів після оформлення акту здачі - приймання виконаних робіт.

Пунктом 8.3 договору передбачений строк його дії, а саме договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов"язань.

Сторони до договору уклали додаткову угоду № 1 від 31.05.2012 р., протокол узгодження договірної ціни (додаток № 1) від 17.11.2011 р., завдання на розробку, а також відповідачем складений кошторис № 1 на проектні (вишукувані) роботи(додаток № 2 до договору).

Позивач, як на підставу для визнання Договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127 недійсним посилається на те, що сторони не узгодили його суттєві умови, зокрема ціну, підставу для виконання робіт, платника за договором та розрахунок вартості робіт.

Відповідач, в свою чергу, заперечував проти позовних вимог та зазначив, що договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127, укладений між сторонами, був виконаний повністю з боку відповідача, у позивача виникла заборгованість перед відповідачем, та підстав для визнання вказаного договору недійсним не має.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були виконані роботи за договором на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127 - Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (правий берег) на загальну суму 299835,60 грн., що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Між сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2013 р., відповідно до якого заборгованість позивача перед відповідачем за договором № 4132 від 21.12.2011 р. складає 299934 грн. Вказаний акт підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач звертався до позивача з листом № 02/163 від 24.12.2014 р., в якому повідомив його про звернення до господарського суду для захисту своїх інтересів, у зв"язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов"язань за договором від 17.11.2011 р. № 4127.

Таким чином, предметом розгляду даної справи є визнання, на підставі ст.215 ЦК України, недійсним Договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 17.11.2011 р. № 4127 з підстав того, що зміст вказаного договору не містить всіх істотних умов договору, зокрема ціни Договору, підстави для виконання робіт, платника за договором та розрахунка вартості робіт.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умова договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту частини першої статті 215 Цивільного кодексу України недійсною може бути визнана лише укладена угода, яка не відповідає вимогам закону. У статті 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, зазначені умови, необхідні для укладення угоди - досягнення згоди по всіх істотних умовах, в іншому випадку така угода є неукладеною, а відповідно не встановлює, не змінює, не припиняє цивільні права та обв'язки сторін, що в свою чергу унеможливлює визнання такої угоди недійсною згідно з статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У даному випадку позивач посилається на те, що сторони не узгодили його суттєві умови, зокрема ціну, підставу для виконання робіт, платника за договором та розрахунок вартості робіт.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 17 листопада 2011 року між сторонами був укладений договір № 4127, у відповідності до умов якого відповідач взяв на себе зобов"язання виконати роботи, а позивач, в свою чергу, прийняти їх та розрахуватися. Пунктом 2.1 вказаного договору була узгоджена ціна, яка відповідно до протоколу про договірну ціну складає 299835,60, в тому числі ПДВ 20% - 49972,60 грн., та в п. 7.3 договору зазначено, що ціна проектних робіт встановлюється відкритою до строку їх завершення та може бути переглянута у зв"язку із змінами в ціноутворенні в Україні.

Із змісту вказаних пунктів договору вбачається, що ціна робіт складає 299835,60, в тому числі ПДВ 20% - 49972,60 грн. та може бути переглянута у зв"язку із змінами в ціноутворенні в Україні.

Отже, посилання позивача на те що, умовами спірного договору не було передбачено ціни договору, та твердження стосовно того, що пункти договору стосовно визначення ціни є суперечливими, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Сторонами до спірного договору було укладено протокол узгодження про договірну ціну (додаток № 1).

Позивач посилається на те, що вказаний додаток до договору був оформлений між ВАТ "Харківський Водоканалпроект" та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал", у той час як повна назва позивача відповідно до статуту підприємства - Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, довідки з Головного управління статистики у Дніпропетровській області та статуту позивача, з урахуванням змін від 12.02.2015 р., найменування позивача є Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради

Судом встановлено, що вказаний додаток № 1 підписаний з боку позивача та скріплений печаткою Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради.

Крім того, позивач також зазначає про те, що у відповідності до п. 1.2 договору підставою для виконання робіт та надання послуг є лист позивача від 27.10.2010 р. № 14432/45-15, проте завдання на розробку схеми містить посилання на інший лист № 14432/4-15 від 27.10.2010 р. Також зазначає, що згідно з п. 2.1 договору, оплату за виконані роботи здійснює позивач, проте умовами завдання на розробку платником по договору визначено "Дніпроводоканал" назва якого не співпадає з юридичною назвою позивача.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем були виконані умови вказаного договору у повному обсязі на загальну суму 299835,60 грн., що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками. Заборгованість позивача за виконані роботи у сумі 299934 грн. підтверджується складеним між сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2013 р.

Таким чином, спірний договір виконувався сторонами, та твердження позивача щодо неузгодженості істотних умов та суперечності умов договору з посиланням на здійснені сторонами описки у договорі та додатках до нього свідчить лише про те, що позивач перекручує умови договору на свій бік, вказані доводи не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно п. 2.6 постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, в той час, як відсутність істотних умов Договору не є підставою для визнання договору недійсним, у зв"язку з чим суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Стосовно заявленого клопотання про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає загальний строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.8 постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI).

Відповідно до ч. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі -підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Як вже було раніше зазначено, судом відмовлено позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів суду той факт, що його право було порушено при зверненні з позовом до суду.

Враховуючи викладені обставини, враховуючи те, що право позивача не було порушено при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності застосовується лише у випадку порушення права.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку, судовий збір у сумі 1218 грн. залишається за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, ст.ст. ч. 2 ст. 16, 203, 204, ч. 1 ст. 215, 256, 257, ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності.

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя І.О. Чистякова