ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.06.15р. Справа № 904/2737/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро плюс 2006", с.Тимошівка, Черкаська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна", м.Павлоград

про стягнення 176 209,00 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй Я.О.

Представники:

від позивача: Вовк С.П., представник за довіреністю №б/н від 15.05.15р.

від відповідача: Задворний О.Ю., представник за довіреністю № б/н від 30.04.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро плюс 2006" (далі-позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" (далі-відповідач) про стягнення 176 209,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р., в частині поставки нафтопродуктів неналежної якості, у зв'язку з чим просить суд стягнути оплачену попередню оплату товару .

Ухвалою господарського суду від 01.04.15р. порушено провадження у справі № 904/2737/15, прийнято заяву та призначено справу до розгляду на 05.05.15р.

Ухвалою господарського суду від 05.05.15р. відкладено розгляд справи на 26.05.15р.

26.05.15р. подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 169 059,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 26.05.15р. продовжено строк розгляду спору по суті до 15.06.15р. включно та відкладено розгляд справи на 11.06.15р.

11.06.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача заяву про зменшення розміру позовних вимог підтримав та просив суд задовольнити її у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 11.06.15р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.14р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки нафтопродуктів №010814 (далі-Договір поставки), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач зобов'язується забезпечити поставку у визначені строки на підставі письмових заявок позивача, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити на умовах, викладених у Договорі, нафтопродукти (далі-товар), асортимент, кількість та ціна яких зазначається у видаткових накладних.

Пунктом 1.3. Договору поставки передбачено, що якість поставленого товару повинно відповідати діючим ДСТУ та у випадках, передбачених діючим законодавством, супроводжуватись паспортами якості та/або сертифікатами відповідності заводу-виробника.

Згідно з п. 2.1. Договору поставки, товар поставляється узгодженими партіями за попередньою заявкою позивача на протязі 5-ти днів з моменту узгодження кожної партії товару.

Як зазначено у п. 2.9. Договору поставки, право власності на товар переходить до позивача з моменту поставки. Моментом поставки вважається дата, яка зазначена в Акті приймання-передачі товару та/або накладній.

Відповідно до п. 3.1. Договору поставки, позивач здійснює оплату поставки товару шляхом безготівкового розрахунку, на підставі рахунку, який надає відповідач.

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний розрахунковий рахунок відповідача (п. 3.2. Договору поставки).

Договір поставки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.14р., а в частині розрахунків до повного їх виконання (п. 6.1. Договору поставки).

Пунктом 6.2. Договору поставки передбачено, що у випадку, якщо за один календарний місяць до закінчення строку дії даного Договору ні одна зі сторін не попередить іншу про його розірвання, Договір вважається пролонгованим на той же строк, на тих же умовах.

Позивач звертає увагу суду на те, що за один календарний місяць до закінчення строку дії Договору поставки ані позивач, ані відповідач не висловили своє бажання розірвати Договір поставки. Таким чином, Договір поставки вважається пролонгованим на той же строк у відповідності до п. 6.2. Договору поставки.

Так, у лютому місяці 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням здійснити поставку нафтопродуктів, за наслідком чого відповідачем було виставлено позивачу рахунок № 31 від 13.02.15р., який було сплачено позивачем у той же день, що підтверджується платіжним дорученням №4 на суму 176 209,00 грн.

Однак, як зазначає позивач, під час поставки нафтопродуктів на адресу позивача, шляхом самостійної перевірки поставленого товару, позивача не влаштувала якість нафтопродукту, в результаті чого поставлене пальне було повернуто відповідачу та запропоновано повернути сплачені грошові кошти у розмірі 176 209,00 грн., на що уповноважена особа відповідача надала усну згоду та повідомила про повернення грошових коштів найближчим часом, однак станом на день подання даної позовної заяви грошові кошти залишаються не повернутими.

З метою досудового врегулювання спору, 04.03.15р. позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 42 від 02.03.15р., з вимогою протягом 5-ти днів з моменту отримання даної претензії повернути сплачені позивачем грошові кошти у розмірі 176 209,00 грн. Однак, як зазначає позивач, зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача 176 209,00 грн.

Але, 26.05.15р. у судовому засіданні повноважний представник позивача зазначив про те, що після направлення позовної заяви та до відкриття провадження, відповідачем по справі було направлено на адресу позивача акт про зарахування зустрічних позовних вимог, в якій відповідач посилався на зобов'язання позивача відшкодувати збитки у зв'язку із поверненням нафтопродуктів відповідачу у сумі 6 650,00 грн., а також 500,00 грн. на виконання п. 4.3. Договору поставки. В подальшому позивач погодився на такі умови, однак запропонував відповідачу встановити термін виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів у сумі 169 059,00 грн., з урахування утриманої суми у загальному розмірі 7 150,00 грн., на що відповідач не погодився та запропонував спочатку підписати вказаний вище акт, а вже потім вирішувати питання щодо строків повернення коштів на користь позивача, що в подальшому могло негативно вплинути на результат розгляду даної справи, у зв'язку із чим сторони не дійшли взаємної згоди.

Ознак, як вказує позивач, враховуючи те, що відповідач визнає наявність заборгованості у розмірі 169 059,00 грн. та з урахуванням приписів п. 4.3., 4.7. Договору поставки, керуючись ст. 22 ГПК України вважає за доцільне зменшити розмір позовних вимог на суму у загальному розмірі 7150,00 грн., у зв'язку із чим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 169 059,00 грн., яка станом на 26.05.15р. не оплачена відповідачем.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного.

Як вказує відповідач, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що дизельне пальне (далі - товар), поставлене за Договором поставки було повернуте відповідачу, а відтак, на думку позивача, своїм неповерненням грошових коштів, сплачених за поставлений товар, відповідач порушує права позивача. Підставою для неприйняття та повернення товару відповідачу, на думку позивача, є невідповідність якості товару, яка була визначена «шляхом самостійної перевірки».

З такими висновками позивача, як вважає відповідач, неможливо погодитись, виходячи з наступного.

В рамках Договору поставки, згідно досягнутої домовленості стосовно ціни, типу та об'єму, позивачу було виставлено рахунок на сплату за поставку дизельного пального об'ємом 9 130 літрів.

Відповідач звертає увагу суду, що зазначений об'єм дизельного пального належної якості, після оплати рахунку, було доставлено до позивача 17.02.15р., але з невідомих причин позивач безпідставно відмовився від прийняття оплаченого та доставленого товару.

Так, під час знаходження автомобілю на території позивача, представник останнього, не відкриваючи цистерну з дизельним пальним, повідомив перевізнику, що прийняття товару не відбудеться у зв'язку з тим, що дизельне пальне є неналежної якості. Будь-яких заходів щодо встановлення якості пального позивачем проведено не було. Отримавши відмову у прийнятті товару, а також пересвідчившись в тому, що представником позивача або іншими залученими представником позивача особами не будуть проводитись заходи по встановленню якості дизельного пального, автомобіль покинув територію позивача.

На претензію за вих. № 42 від 02.03.15р., відповідач листом за вих. № 23/03 від 23.03.15р. повідомив позивача про відсутність підстав для її задоволення у зв'язку з тим, що товар відповідав всім вимогам ДСТУ, підстави для неприйняття дизельного пального були відсутні, вказано на порушення вимог Договору поставки та чинного законодавства з боку позивача, а також заявлено про зарахування зустрічних однорідних вимог у зв'язку з необхідністю відшкодування позивачем вартості послуг перевізника та штрафу.

Станом на дату складання відзиву, відповідач відповіді на вищезазначений лист за вих. №23/03 від 23.03.15р. не отримав.

Крім того, відповідач зауважує, що безпідставність заявлених позовних вимог пояснюється також наступним.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1.1. Договору поставки передбачений обов'язок позивача прийняти та оплатити на умовах, викладених в Договорі, нафтопродукти.

Як зазначає відповідач, виходячи з вищевикладених норм, на позивача розповсюджується обов'язок, а не право, по прийняттю товару.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що право відмови від договору та право вимоги повернення сплаченої за товар грошової суми виникає у позивача відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 678 ЦК України тільки у разі істотного порушення вимог щодо якості товару.

Позивачем ані в претензії з вих. № 42 від 02.03.15р., ані в позовній заяві не наведено доказів істотного порушення відповідачем вимог щодо якості дизельного пального. Жоден нормативно-правовий акт, а також норми Договору поставки не визначають такий порядок визначення якості дизельного пального, як «самостійна перевірка». Крім того, до позовної заяви не додано жодних документів про результати такої самостійної перевірки.

Посилаючись на ч. 1 ст. 33 ГПК України відповідач зазначає про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В порушення вимог ст. 33 ГПК України позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували невідповідність якості пального.

Крім того, відповідач зауважує, що позивачем навіть не вказано інформації про осіб, які проводили таку самостійну перевірку та не підтверджено наявності у таких осіб спеціальних знань, які надають право проводити оцінку якості дизельного пального.

Таким чином, як вважає відповідач, будь-яких письмових доказів, які б підтверджували факт поставки товару неналежної якості позивачем не надано з причин того, що такі докази взагалі відсутні, а відтак твердження позивача стосовно неналежної якості дизельного пального є безпідставними.

Безпідставними також є твердження позивача про надання згоди неназваним позивачем представником відповідача щодо повернення грошових коштів, оскільки позивачем, окрім тверджень, викладених в позовній заяві, такі посилання нічим не доведені.

Відповідач посилаючись на ч. 2 ст. 693 ЦК України зазначає про те, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Виходячи з вищевикладеної норми, як вважає відповідач, у позивача право вимоги по поверненню суми попередньої оплати виникає лише у випадку порушення покупцем його прав, а саме в разі не передання товару у встановлений строк.

Після отримання грошових коштів від позивача, товар належної якості було доставлено в обумовлений строк, але в порушення ст. 712 ЦК України, позивач безпідставно відмовився приймати товар, а відтак будь-які порушення норм договору, вимог чинного законодавства, а також прав позивача, з боку відповідача відсутні.

У зв'язку з відсутністю будь-яких порушень з боку відповідача, останній вважає, що позивач станом на сьогоднішній день не набув права вимагати повернення суми попередньої оплати з підстав неприйняття позивачем товару належної якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначає відповідач, вказана норма чітко встановлює момент виникнення права у позивача на звернення до господарського суду, а саме порушення або оспорювання прав позивача з боку відповідача.

Таким чином, як вважає відповідач, у позивача, у зв'язку з відсутністю порушень прав позивача з боку відповідача, право на звернення до господарського суду не виникло.

Крім того, вищенаведене свідчить, що між відповідачем та позивачем відсутній предмет спору, більше того, такий предмет спору не існував взагалі. У зв'язку з відсутністю предмету спору між сторонами, як вважає відповідач, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України не викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не зазначено та не додано доказів, що підтверджують позов, а також відсутні посилання на норми законодавства, на підставі яких продавець, який виконує належним чином свої обов'язки, зобов'язаний задовольняти безпідставні вимоги покупця по поверненню грошових коштів у випадку необґрунтованого неприйняття товару належної якості.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу (ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 678 Цивільного кодексу України, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши належним чином завірені документи надані позивачем до господарського суду у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд не прийняв їх як належні докази, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування (постачання товару неналежної якості), та не підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором поставки, оскільки:

По-перше, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що Договір поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р., який укладений між позивачем та відповідачем, станом на 11.06.15р., тобто на дату винесення рішення, є припиненим або визнаним недійсним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач у позовній заяві зазначив про те, що Договір поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р. є пролонгованим на той же строк, на тих же умовах відповідно до п. 6.2.

По-друге, позивач не має жодних претензій до відповідача стосовно строків поставки нафтопродуктів.

По-третє, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що поставлені відповідачем нафтопродукти були прийняті ним відповідно до умов п. 2.4. Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р.

По-четверте, п. 2.6. Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р. передбачено, що при недотриманні позивачем умов п.п. 2.4-2.5. Договору вимоги позивача по невідповідності кількості та якості товару умовам Договору, задоволенню не підлягають.

По-п'яте, відповідно до п. 4.10. Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р., претензії по поставленому товару за кількістю та якістю пред'являються відповідачу протягом 10 календарних днів з дати поставки товару. При цьому позивач до претензії в обов'язковому порядку прикладає акт експертизи відповідної Торгово-Промислової Палати про невідповідність кількості та якості прийнятого товару. Без такого акта експертизи відповідної Торгово-Промислової Палати претензії позивача за кількістю або якістю не розглядаються. Проведення експертизи за кількістю та якістю прийнятих позивачем нафтопродуктів, при виявленні недостач або невідповідності якості товару відповідної Торгово-Промислової Палати, є обов'язковим і проводитися за рахунок позивача.

Суд звертає увагу на той факт, що позивачем передбачена умовами п. 4.10. Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р. експертиза не проводилася, тому позивач не має права пред'являти претензії до відповідача щодо неналежної якості поставленого товару.

По-шосте, умовами Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р. не передбачена одностороння відмова від виконання обов'язків. Таким чином, позивач не має права, у зв'язку з належним виконання відповідачем своїх зобов'язань за вказаним Договором, вимагати повернення грошей, сплачених за нафтопродукти, які були поставлені в строки та належної якості позивачу.

По-сьоме, суд не бере до уваги твердження позивача щодо проведення взаємозаліку між сторонами, оскільки:

- позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів проведення взаємозаліку між сторонами;

- як зазначено у п. 4.4. Договору поставки нафтопродуктів № 010814 від 01.08.14р. оплата штрафних санкцій не звільняє сторін від виконання зобов'язань по даному Договору.

Викладене є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 673, 678, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 15.06.15р.

Суддя Н.Е. Петренко