КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2015 р. Справа№ 910/909/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Новікова М.М.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Горячек Я.О., дов. № 10-01/650 від 30.12.2014р.

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Вищедубечанське лісове

господарство"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 16.03.2015 р.

у справі № 910/909/15-г (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Державного підприємства "Вищедубечанське лісове

господарство"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Спринт

Україна"

про стягнення 106 523,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вищедубечанське лісове господарство" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Спринт Україна" про стягнення 106 523,51 грн., з яких: 100 677,22 грн. сума основного боргу, 5 201,06 грн. інфляційних втрат, 645,23 грн. - 3 % річних.

Рішенням Господарського суду від 16.03.2015р. у справі № 910/909/15-г позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Спринт Україна" на користь Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" заборгованість за договором № 41 від 10.07.2014 у розмірі 38 351,13 грн. (тридцять вісім тисяч триста п'ятдесят одна гривня 13 коп.), 3 % річних - 238,08 грн. (двісті тридцять вісім гривень 08 коп.), інфляційні - 2 059,30 грн. (дві тисячі п'ятдесят дев'ять гривень 30 коп.) та 812 97 грн. (вісімсот дванадцять гривень 97 коп.) судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державне підприємство "Вищедубечанське лісове господарство" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду від 16.03.2015р. у справі № 910/909/15-г в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 62 326,09 грн., 3% річних 402,03 грн., інфляційних 4 594,47 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" у справі № 910/909/15-г було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015р. у справі № 910/909/15-г апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 01.06.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015р. у справі № 910/909/15-г виправлено описку в даті призначення справи до розгляду.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2015р. у справі № 910/909/15-г та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача у судове засідання не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

10.07.2014 між ДП "Вищедубечанське лісове господарство" (продавець за договором) та ТОВ "Інтер-Спринт Україна" (покупець) укладений договір №41, за умовами якого, продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити пиловник хвойний II III гат (товар).

Пиловник хвойний II ґатунку, 20-25 діам.см., 4,0 довж.м. - 500,00 грн. / куб.м., пиловник хвойний II ґатунку, 26-35 діам.см., 4,0 довж.м., 580,00 грн./куб.м., пиловник хвойниу 3 гатунку, 20-25 діам.см., 4,0 довж.м., 470,00 грн./куб.м., пиловник хвойний 3 гатунку , 26-35 діам.см., 4,0 довж.м. - 550,00 грн./куб.м.

Загальна сума договору складає 2 500 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.1 Договору, поставка здійснюється на умовах франко-нижній склад продавця, партіями, які узгоджуються сторонами щомісячно до 25 числа попереднього місяця.

Згідно п. 7.1 Договору, оплата здійснюється по факту поставки за кожну партію товару, але не пізніше 5 банківських днів.

Договір вступає в силу з 10.07.2014 по 30.09.2014.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав зобов'язання за договором щодо поставки товару на суму 564 642,48 грн., однак, згідно банківських виписок, відповідач оплатив отриманий товар частково на суму 526 291,35 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонам укладений договір купівлі-продажу.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, тому суд вважає обґрунтованим та доведеним право позивача на стягнення обтяжень по грошовому зобов'язанню у виді інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення платежу.

Згідно ч.1 ст. 173 ГК України зобов'язання, що виникає між суб'єктами господарювання, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта, або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, є господарським зобов'язанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було прийнято товару на суму 564 642,48 грн., вартість якого оплачена лише на суму 526 291,35 грн. На момент прийняття оскаржуваного рішення, доказів погашення заборгованості у розмірі 38 351,13 грн. відповідач суду не надав. Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в цій вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що між сторонами (позивач - виконавець, відповідач - замовник) укладений договір №42 від 10.07.2014, за умовами якого, виконавець зобов'язується виконати роботу за завданням замовника, а замовник - прийняти та оплатити виконану роботу.

Замовник доручає а виконавець виконує роботу з надання послуг по навантаженню та вивезенню лісо продукції на ТОВ "Інтер-Спринт Україна".

Відповідно до п. 1.3 Договору, робота вважається виконаною після підписання уповноваженим представником замовника актів виконаних робіт. Замовник приймає виконану роботу і оплачує її результат на умовах даного Договору.

Згідно п. 2.1 Договору, замовник зобов'язується оплатити об'єм виконаної роботи на підставі актів або інших документів, що підтверджують виконання робіт, підписаних лісничими лісництв, де проводились роботи виконавцем.

Вартість виконаних робіт складає 85,00 грн. з ПДВ за 1 куб. м. деревини і може бути переглянута сторонами (п. 2.2).

Розрахунок проводиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця протягом 10 календарних днів з дня поставки товару. (п. 2.3).

Договір діє з 10.07.2014 до 31.12.2014.

повному обсязі у строки, передбачені договором, саме до 24.11.2014.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

виконаної роботи на суму 62 326,09 грн. за Договором №42, позивач суду не представив.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В підтвердження виконання зі свого боку умов договору №42, позивач надав суду акти №3940 від 22.08.2014 та №4552 від 08.09.2014, на загальну суму 62 326,09 грн., судом не приймається як належний доказ в підтвердження виконання робіт за цим Договором, оскільки з боку замовника вони не підписані. Умовами цього Договору сторони погодили, що робота вважається виконаною після підписання уповноваженими представниками актів виконаних робіт.

Однак, односторонні акти надані позивачем до матеріалів справи визнані судом не належними доказами, при цьому, "інших документів" на підтвердження виконаної роботи на суму 62 326,09 грн. за договором № 42 суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 62 326,09 грн. не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання відповідачу послуги за договором № 42 від 10.07.2014, згідно актів №3940 від 22.08.2014р. та №4552 від 08.09.2014р.

Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за Договором №42 від 10.07.2014 у розмірі 62 326,09 грн., відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення за цим договором 3 % річних та інфляційних.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 38 351,13 грн. за договором №41.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних - 238,08 грн. за договором №41 інфляційних втрат - 2 059,30 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції та вважає, що до стягнення підлягає пеня в розмірі 238,08 грн. за договором №41 інфляційних втрат - 2 059,30 грн., в іншій частині слід відмовити.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2015р. у справі № 910/909/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2015р. у справі № 910/909/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/909/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді М.М. Новіков

Л.П. Зубець