КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Справа№ 923/1784/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 12.02.2015р.

у справі № 923/1784/14 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про тлумачення змісту правочину

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 04.12.2014 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 направлені до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

12.12.2014 порушено провадження у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010, справу №923/1784/14 призначено до розгляду.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.02.2015 р. у справі № 923/1784/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та винести постанову, якою розтлумачити положення п.9.1 № НКЛ-2004329 від 29.10.2010р., посилаючись на те, що рішення місцевого суду є необґрунтованим, винесеним з неповним з»ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що висновок суду про те, що позовні вимоги суперечать способам захисту, є необґрунтованим та сформованим з неправильним застосуванням положень ст.. 16 ЦК (без врахування ч.2 ст. 16 ЦК, яка підлягала застосуванню). Більш того сам по собі висновок про суперечність позовних вимог встановленим способам захисту є юридично неспроможним.

Апелянт зазначає, що відповідно до правової конструкції ч.2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. На думку апелянта, місцевий суд повинен був дослідити зміст спірного пункту правочину (п.9.1.) надати йому оцінку, з'ясувати, в чому полягає його неоднакове розуміння сторонами, незрозумілість та сам спір та після цього, зазначити яким чином сторонами визначено нарахування пені (за кожен день чи у вигляді річної ставки). Здійснюючи оцінку обставин по справі суд повинен крім встановлення волі сторін визначити, чи відповідає зміст правочину умовам закону, з відповідними висновками.

Апелянт вважає, що судом неправомірно було відмовлено в задоволенні позову щодо здійснення тлумачення спірного положення, стверджує, що його зміст є суперечливим та викликає спір у сторін. За таких обставин апелянт просить задовольнити позов та здійснити тлумачення п.9.1.догоовру відносно визначення сторонами сплати пені за прострочку повернення кредитних коштів та сплати процентів у розмірі 3% річних.

Відповідач надав відзив на подану апеляційну скаргу, в якому проти доводів апелянта заперечує, просить залишити їх без задоволення, оскаржуване у справі рішення вважає законним, а тому просить залишити його без змін. В обґрунтування власної позиції відповідач вказує на те, що відсутніми є підстави для здійснення тлумачення вказаного положення, оскільки тлумачення можливе до початку виконання сторонами його умов.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що Кредитний договір був предметом розгляду Дніпровського районного суду м. Херсона, а надалі Апеляційного суду Херсонської області. В рішенні Апеляційного суду Херсонської області від 07.05.2014 року по справі №22-ц/791/1129/2014 зазначено, що «доводи апеляційних скарг щодо неправомірного нарахування Банком пені у розмірі 3% за кожен день прострочення колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки даний розмір пені передбачений п.9.1. кредитного договору, який у встановленому законом порядку недійсним не визнавався». Відповідач вважає, що судовим рішенням № №22-ц/791/1129/2014, яке набрало законної сили, встановлено факти, які апелянт намагається спростувати.

В судове засідання відповідач не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 18.06.2015 року за відсутності відповідача.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків та правомірно відмовив в позові.

29.10.2010 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) укладено Договір про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення , строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у межах не відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом заборгованості 500 000,00 грн.,який змінюється у відповідності до графіку платежів.

Як свідчать матеріали справи, сторони положеннями пункту 9.1. договору погодили, що за прострочку повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3,0 проценти від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 1.1., 1.3., 2.3., 2.5., 3.3., 3.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

Позивач звернувся до суду з вимогами про тлумачення п.9.1. Договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року та стверджує, що визначення сторонами пені у розмірі 3,00 відсотків за кожен день прострочення становить 1095% річних, що у 39 разів перевищує розмір відсотків за користування кредитом, а отже є недоцільним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що спір між сторонами виник з приводу розміру пені, встановленої п.9.1 договору про надання кредитної лінії №НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року

Згідно із ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Згідно статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Виходячи з вищезазначених норм, підставою для тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частин не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Колегією встановлено, що Договір про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 від 29.10.2010 не містить будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін, а справжня воля сторін, обсяг прав і обов'язків, що їх беруть на себе сторони за умовами Договору про надання кредитної лінії, визначені достатньо, щоб зрозуміти зміст цієї частини Договору про надання кредитної лінії.

Укладаючи Договір про надання кредитної лінії сторони мали усвідомлювати, що у відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у даному випадку умов визначення розміру пені за порушення строків внесення платежів, передбачених договором.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до умов договору про надання кредитної лінії, а саме п.9.1. сторонами погоджено розмір пені, який становить 3,00 проценти від суми прострочення за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1-2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами.

Звертаючись із позовом про тлумачення змісту договору про надання кредитної лінії до суду, ФОП ОСОБА_3 фактично ставить на вирішення суду питання щодо встановлення факту правомірності обчисленні розміру пені при стягнені заборгованості за договором про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 від 29.10.2010 року.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частини, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб встановлення справжньої волі сторін при вчиненні правочину та можливості виконання ними умов правочину.

Аналізуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що тлумачення правочину можливе до виконання сторонами його умов.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Херсонської області у справі №22-ц/791/1129/2014 від 07.05.2014 переглянуто та змінено рішення Дніпровського районного суду Херсонської області від 26.02.2014, яким встановлено, що у позивача перед відповідачем існує прострочена заборгованість по поверненню тіла кредиту, сплаті відсотків за користування кредитними коштами, а також наявний обов'язок сплати пені, у встановленому договором про надання кредитної лінії №НКЛ 2004329 розмірі. Наразі, апеляційною інстанцією зазначено, що доводи апеляційних скарг щодо неправомірного нарахування банком пені у розмірі 3% за кожен день прострочення колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки даний розмір пені передбачений п. 9.1 кредитного договору, який у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Згідно з ч. 2 ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у даному випадку суд позбавлений права тлумачити умови правочину, оскільки рішенням Апеляційного суду Херсонської області у справі №22-ц/791/1129/2014 від 07.05.2014 стягнуто заборгованість за договором про надання кредитної лінії № НКЛ-2004329 із врахуванням сум пені за порушення строків виконання зобов'язання.

Колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що такий спосіб захисту порушеного права, як тлумачення змісту правочину за своєю правовою природою не може підміняти спосіб захисту порушеного права як-то визнання недійсності такого правочину або окремих його положень.

Оскільки заявлені позовні вимоги суперечать правилам тлумачення змісту правочину, встановленими статтею 213 ЦК України, та способам захисту права, встановленим ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильність рішення місцевого господарського суду та не можуть бути підставами для його скасування.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення місцевого господарського суду обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2015р. у справі № 923/1784/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 12.02.2015р. у справі № 923/1784/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 923/1784/14 повернути до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

ОСОБА_1