КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 910/2685/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Хрипуна О.О.

Власова Ю.Л.

за участю представників:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник за довіреністю

від відповідача (апелянта):Случак О.О. - представник за довіреністю

від третьої особи: Галков І.О. - представник за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г (суддя: Л.М. Шкурдова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"

до Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 94 206, 29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" задоволено повністю, а саме присуджено до стягнення з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь позивача 3 % річних в сумі 15 590, 84 грн. з 14.05.2013 до 15.01.2015, індекс інфляції в сумі 78 615, 45 грн. за період з 14.05.2013 до 31.12.2014 та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 884, 13 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перевіривши розрахунки позивача щодо сум 3 % річних та індексу інфляції за наведені вище періоди, враховуючи рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13, а також те, що грошові кошти на виконання зазначеного рішення фактично надійшли на розрахунковий рахунок позивача лише 16.01.2015, Господарський суд міста Києва дійшов висновку за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 15 590,84 грн. та інфляційних втрат в сумі 78 615,45 грн. за періоди з 14.05.2013 до 15.01.2015 та з 14.05.2013 до 31.12.2014 відповідно. Посилання відповідача на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13 було виконано відповідачем 30.05.2014, оскільки саме 30.05.2014 на розрахунковий рахунок ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві відповідачем були перераховані грошові кошти на виконання наказу суду у справі № 910/9555/13, а відтак розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат має бути здійснений до 29.05.2015, судом першої інстанції було відхилено, з урахуванням п. 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", де зазначено, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Також, місцевий господарський суд зазначив, що порушення строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання. Матеріали справи свідчать, що грошові кошти в розмірі 338 052,43 грн., сплачені на виконання наказу фактично надійшли на рахунок позивача 16.01.2015, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та законними.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 - скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" - відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку апелянта, враховуючи перерахування скаржником на розрахунковий рахунок ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві суми заборгованості згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13 саме 30.05.2014, то датою виконання відповідачем зобов'язання за договором фінансового лізингу №1120/12/2007, є 30.05.2014, у зв'язку з чим кінцевою датою нарахування 3 % річних та інфляційних втрат слід вважати 29.05.2014. Так, посилаючись на п. 19 постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013, апелянт зазначив, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Враховуючи наведене, скаржник просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г передано судді - доповідачу Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2015 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Власов Ю.Л. та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи № 910/2685/15-г призначено на 10.06.2015.

Представник апелянта в судовому засіданні 10.06.2015 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 10.06.2015 представник позивача проти доводів апеляційної скарги - заперечував, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Представник третьої особи в судовому засіданні 10.06.2015 надав пояснення по справі № 910/2685/15-г.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг", як лізингодавцем, та Фірмою "Т. М. М." - Товариством з обмеженою відповідальністю, як лізингоотримувачем, було укладено договір фінансового лізингу №1120/12/2007, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність транспортний засіб у відповідності з встановленою лізингоотримувачем специфікацією продавця: вантажний автомобіль КрАЗ-65055-0000060-02 і передати його без надання послуг по управлінню і технічній експлуатації лізингоотримувачу в якості предмета лізингу у тимчасове володіння і користування за плату, а лізингоотримувач зобов'язується прийняти його на умовах даного договору (п.1.1.).

Так, на виконання умов договору фінансового лізингу № 1120/12/2007 від 17.12.2007, ТОВ "Ласка Лізинг" передало Фірмі "Т.М.М."- ТОВ майно, а сааме: автомобіль КрАЗ-65055-0000060-02, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000470 від 28.12.2007.

Проте, відповідач свого грошового зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у Фірми "Т.М.М."- ТОВ перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2014, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача 309 948,60 грн. заборгованості за договором фінансового лізингу №1120/12/2007 від 17.12.2007, 17 004,72 грн. неустойки, 340,68 грн. - інфляційних втрат, 4 124,43 грн. - 3 % річних та 6 634,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

05.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг", як кредитор, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД", як набувачем, було укладено договір уступки прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 200/11-2013, за умовами якого кредитор передає, а набувач приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу №1120/12/2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" і Фірмою "Т.М.М."- Товариством з обмеженою відповідальністю.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.10.2014 у справі № 910/9555/13, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" про заміну стягувача, як сторони виконавчого провадження на її правонаступника, задоволено: замінено сторону (стягувача) виконавчого провадження у справі № 910/9555/13 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД".

Також, судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2014 відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві суму заборгованості згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13, що підтверджується банківською довідкою № 16-13/2-205 від 26.01.2015.

Разом з тим, грошові кошти в розмірі 338 052,43 грн., сплачені на виконання наказу господарського суду міста Києва № 910/9555/13 від 12.03.2014 фактично надійшли на розрахунковий рахунок позивача лише 16.01.2015, що підтверджується банківською випискою від 20.02.2015.

Враховуючи наведені обставини, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача 15 590, 84 грн. - 3 % річних за період з 14.05.2013 до 15.01.2015 та 78 615, 45 грн. - індекс інфляції за період з 14.05.2013 до 31.12.2014

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Приписами статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Зідно п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися - належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статті 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у справі № 910/9555/13 Господарським судом міста Києва було встановлено наявність заборгованості у відповідача перед позивачем за договором фінансового лізингу № 1120/12/2007 від 17.12.2007, у зв'язку з чим було прийнято судове рішення від 11.07.2013, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2014, про задоволення позовних вимог, зокрема в частині стягнення основної заборгованості за наведеним договором в сумі 309 948,60 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, прострочення відповідачем виконання зобов'язання за договором фінансового лізингу №1120/12/2007 від 17.12.2007, а також зарахування грошових коштів заборгованості за наведеним договором на розрахунковий рахунок позивача лише 16.01.2014, що документально підтверджено та не спростовано, колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" про стягнення 15 590, 84 грн. - 3 % річних за період з 14.05.2013 до 15.01.2015 та 78 615, 45 грн. - індексу інфляції за період з 14.05.2013 до 31.12.2014.

Щодо доводів відповідача з посиланням на п. 19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 про те, що для нарахування 3 % річних та індексу інфляції позивачем взято невірні періоди, з огляду на те, що відповідач перерахував на розрахунковий рахунок ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві суми заборгованості згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2013 у справі № 910/9555/13 30.05.2014, а тому, на думку апелянта, 3 % річних та індекс інфляції повинні нараховуватися до 29.05.2014, в той час, як позивачем помилково застосовано періоди з 14.05.2013 до 15.01.2015 та з 14.05.2013 до 31.12.2014, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Так, виходячи зі змісту вказаної правової норми, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Вказана правова позиція викладена в п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013.

Проте, судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що грошові кошти, які спрямовані на погашення заборгованості за договором фінансового лізингу № 1120/12/2007 від 17.12.2007, були зараховані на розрахунковий рахунок відповідача лише 16.01.2015, у зв'язку з чим вищевказані доводи відповідача відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції як безпідставні та необґрунтовані.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Вказана правова позиція викладена в п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013.

Наведене свідчить про те, що саме боржник в контексті відносин з кредитором несе відповідальність за невиконання зобов'язання до повного виконання такого, тобто до настання моменту виникнення права та можливості у кредитора використовувати, користуватися та розпоряджатися належними йому грошовими коштами, що безпосередньо пов'язано з наявністю таких коштів саме на розрахунковому рахунку кредитора.

При цьому, порушення строку перерахування грошових коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання.

У разі ж виникнення наведених обставин, відповідач має право захистити свої порушені права та інтереси в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Таким чином, оскільки матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти в розмірі 338 052,43 грн., сплачені на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 12.03.2014 у справі № 910/9555/13 фактично надійшли на рахунок позивача 16.01.2015, суд апеляційної інстанції погоджується з висновку суду першої інстанції про те, що позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові до моменту зарахування вказаних коштів на рахунок позивача, а саме до 16.01.2015.

З огляду на викладене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2685/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2685/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.О. Хрипун

Ю.Л. Власов