ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 908/47/15-г

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників:

позивача - Калініченко В.В.., дов. №1/40-19юр від 09.01.2015 року

відповідача - Чайка Д.І., дов. б/н від 02.02.2015 року

.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2115 З/3) на рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.15 року у справі № 908/47/15-г

за позовом Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт", м. Бердянськ Запорізької області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт", м. Бердянськ Запорізької області,

про стягнення 13635,54 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач - Державне підприємство "Бердянський морський торговельний порт" звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт", відповідача, про стягнення 13635,54 грн. за укладеним сторонами договором №77"К" від 14.03.2012 року, які складаються з 10166,29 грн. 3% річних та 3469,25 грн. інфляційних витрат.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.03.2015 року у справі № 908/47/15-г (суддя Колодій Н.А.) позов було задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 10166, 29 грн. 3% річних, 1708,06 грн. втрат від інфляції, 1643, 48 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати це рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу, з урахуванням додаткових пояснень, обґрунтовує тим, що Закон не передбачає стягнення інфляційних та 3% річних за відсутності основного грошового зобов'язання (основного боргу). При цьому, як стверджує відповідач, позов не містить ані вимог про стягнення основного боргу, ані обгрунтування виникнення такого грошового зобов'язання та настання його строку, ані інших доказів існування такого основного зобов'язання.

Також зазначає, що позивач у позові лише посилається на факт укладення договору, тоді як жодних доказів виконання позивачем робіт за договором та прострочення оплати з боку відповідача позов не містить.

Крім того, зазначає, що позовна заява не містить доказів, які підтверджують дати направлення позивачем відповідачу актів виконаних робіт (наданих послуг) за договором, що унеможливлює з'ясування чіткої дати виникнення грошового зобов'язання щодо оплати виконаних робіт та настання строку його виконання. При цьому дати, що проставлені у лівому верхньому куті кожного акту, відповідають датам суднозаходу (здійснення перевалки продукції), а не даті складання акту чи його направлення відповідачу або підписання відповідачем

Окрім цього, вказує на те, що позов у даній справі пред"явлений до неналежного відповідача, так як останній є лише експедитором, що діє в інтересах та від імені клієнта.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 20.05.2015 року на 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 08.06.2015 року на 16:00 год.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.06.2015 року підтримав апеляційну скаргу.

08.06.2015 року відповідач надав суду пояснення до апеляційної скарги.

Позивач надав суду 24.04.2015 року відзив на апеляційну скаргу, а 08.06.2015 року- письмові пояснення (вх.№8880 від 08.06.2015 року).

Позивач у письмових поясненнях на апеляційну скаргу та його представник у судових засіданнях 20.05.2015 року та 08.06.2015 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що актом виконаних робіт фіксується лише фактичне виконання робіт і зазначений документ не є документом на підставі якого у боржника виникає обов'язок по сплаті коштів, і він не є вимогою кредитора. Разом з цим, статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. Очевидним, за висновком позивача, є те, що рахунок містить всі необхідні реквізити для сплати, як то сума, найменування отримувача, банк отримувача, МФО та інше.

До того ж, як вказує позивач, пунктом 4.17 договору № 77"К" від 14.03.2012 року прямо встановлений обов'язок відповідача сплатити рахунок в термін 5 банківських днів.

Крім того, зазначає, що журналом видачі рахунків, актами, податковими накладними за 2012-2013 року підтверджується дата вручення відповідачу рахунків, тобто вимог про сплату коштів. З врученням рахунку (з наступного дня) у відповідача починається відлік строку, встановленого п. 4.17 договору № 77"К" від 14.03.2012 року. З наступного дня після закінчення цього строку (5 банківських днів) позивачем нараховано інфляційні нарахування та 3% річних.

Також вказує на те, що відомість взаємних розрахунків за договором була підписана як керівником та головним бухгалтером ТОВ "Агропромекспорт", так і керівником та головним бухгалтером Порту. За своїм змістом вона відповідає розрахунку інфляційних нарахувань та 3% річних в частині: номеру рахунку, дати його вручення, суми до сплати, дати сплати рахунку, тобто фактично є погодженням відповідачем відповідних обставин. При цьому, всі рахунки, хоча й несвоєчасно, сплачені відповідачем, заборгованості за договором на даний час немає.

Окрім цього, звертає увагу на те, що права, обов'язки та відповідальність по договору виникають лише у сторін, які його підписали. Отже відповідальність за договором № 77 "К" від 14.03.2012 року виникає у ТОВ "Агропромекспорт" як у сторони договору, тому саме відповідач має сплатити позивачу відповідні суми нарахувань, а не треті особи, з якими у позивача відсутні договірні відносини

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, поясненнях до апеляційної скарги, відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, 14 березня 2012 року між Державним підприємством "Бердянський морський торговельний порт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромекспорт", експедитором, було укладено договір № 77"К" (далі договір), предметом якого є організація та виробництво операцій по перевалці і транспортно-експедиторському обслуговуванню портом експортної глини навалом, що надходить для фірм, з якими експедитор має договори. Відвантаження здійснюється на умовах CIF, FOB, FCA, EXW. Вантаж надходить у порт в залізничних вагонах та відвантажується на склади порту для накопичення судової партії і подальшого навантаження на судно.

Строк дії договору визначений у пункті 8.1 договору і встановлений до 31 грудня 2012 року, а в частині зобов'язань - до повного їх виконання.

Згідно з п. 4.17 договору по факту виконаних робіт (наданих послуг) позивачем складається акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), в двох екземплярах і направляється експедитору разом з остаточним рахунком. Експедитор зобов'язаний протягом 5 банківських днів підписати акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), повернути підписаний екземпляр акту позивачу та здійснити розрахунки з позивачем по остаточному рахунку з урахуванням здійсненої передоплати по попередньому рахунку.

В матеріалах справи наявні підписані між відповідачем та позивачем Акти здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) за договором № 77 від 14.03.2012 р., а саме: від 16.06.2012 р. (на суму 608184,86 грн.), від 20.06.2012 р. (на суму 147886,69 грн.), від 29.07.2012 р. (на суму 346207,97 грн.), від 26.08.2012 р. (на суму 742739,02 грн.), від 05.12.2012 р. (на суму 464455,96 грн.), від 25.04.2012 р. (на суму 768,77 грн.), від 11.05.2012 р. (на суму 5231,50 грн.), від 22.05.2012 р. (на суму 11698,72 грн.), від 31.05.2012 р. (на суму 10526,35 грн.), від 11.06.2012 р. (на суму 18936,26 грн.), від 21.06.2012 р. (на суму 65448,66 грн.), від 21.06.2012 р. (на суму 15802,58 грн.), від 31.07.2012 р. (на суму 13282,36 грн.), від 15.08.2012 р. (на суму 3336,00 грн.), від 21.08.2012 р. (на суму 19474,62 грн.), від 31.10.2012 р. (на суму 4142,62 грн.), від 27.11.2012 р. (на суму 317,77 грн.), від 30.11.2012 р. (на суму 12652,21 грн.), від 12.10.2012 р. (на суму 15832,26 грн.), від 11.04.2013 р. (на суму 25423,12 грн.), 15.04.2013 р. (на суму 727987,02 грн.), від 22.04.2013 р. (на суму 8705,30 грн.), № 21.05.2013 р. (на суму 12295,95 грн.), від 31.05.2013 р. (на суму 9556,87 грн.), від 05.06.2013 р. (на суму 678145,33 грн.), від 21.08.2013 р. (на суму 18699,65 грн.), від 31.08.2013 р. (на суму 711249,04 грн.), 14.10.2013 р. (на суму 25721,89 грн.), від 24.10.2013 р. (на суму 837078,00 грн.), від 10.11.2013 р. (на суму 17320,07 грн.), 12.11.2013 р. (на суму 572,15 грн.).

Відповідно до зазначених Актів здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) за договором № 77 від 14.03.20121 р., жодних претензій щодо виконання послуг до позивача, як виконавця, від відповідача не було.

Позивачем було надано відповідачу для оплати послуг рахунки: № від 16.06.2012 р. (на суму 608184,86 грн.), № від 20.06.2012 р. (на суму 147886,69 грн.), № від 29.07.2012 р. (на суму 346207,97 грн.), № 120403100 від 26.08.2012 р. (на суму 742739,02 грн.), № від 05.12.2012 р. (на суму 464455,96 грн.), № від 25.04.2012 р. (на суму 768,77 грн.), № від 11.05.2012 р. (на суму 5231,50 грн.), № від 22.05.2012 р. (на суму 11698,72 грн.), № від 31.05.2012 р. (на суму 10526,35 грн.), № від 11.06.2012 р. (на суму 18936,26 грн.), № від 21.06.2012 р. (на суму 65448,66 грн.), № від 21.06.2012 р. (на суму 15802,58 грн.), № від 31.07.2012 р. (на суму 13282,36 грн.), № від 15.08.2012 р. (на суму 3336,00 грн.), № 120808300 від 21.08.2012 р. (на суму 19474,62 грн.), № від 31.10.2012 р. (на суму 4142,62 грн.), № від 27.11.2012 р. (на суму 317,77 грн.), № від 30.11.2012 р. (на суму 12652,21 грн.), копії долучені до матеріалів справи.

Як свідчать матеріали справи, позивач надавав відповідачу акти та рахунки, що підтверджено розпискою відповідача про їх отримання у відповідному журналі.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, відповідач порушив зобов'язання за договором щодо своєчасної сплати рахунків за надані послуги.

ДП "Бердянський морський торговельний порт" звернувся до господарського суду першої інстанції з позовною заявою з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань по зазначеному договору, так як вважає, що ТОВ "Агропромекспорт" систематично допускало порушення договірних зобов'язань, яке полягає у несвоєчасній сплаті рахунків за надані послуги.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляції та 3% річних з посиланням на статтю 625 Цивільного кодексу України та пунктом 4.17 договору. Тобто заявлені позовні вимоги є похідними (вторинними) до основного грошового зобов'язання. Разом із тим позов не містить ані вимог про стягнення основного боргу, ані обґрунтування виникнення такого грошового зобов'язання та настання його строку, ані належних доказів існування такого основного зобов'язання.

Проте, як вірно зазначив господарський суд першої інстанції, в матеріалах справи наявні належні докази надання даних послуг та докази, що підтверджують дати направлення позивачем відповідачу актів виконаних робіт (наданих послуг) та рахунків за договором, з яких вбачається дата виникнення такого грошового зобов'язання та, відповідно, настання строку для його виконання.

Крім того, основне зобов'язання відповідачем було виконано у повному обсязі, однак з порушення строків встановлених договором, що підтверджено матеріалами справи.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. Рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем заявлені вимоги про стягнення 10166,29 грн. 3 % річних, розраховані по кожному рахунку окремо.

Відповідач в контррозрахунку зазначив, що проти застосованої позивачем методики розрахунку 3% річних не заперечує.

Колегія суддів, перевіривши розрахунки сторін, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що розрахунок 3 % річних за прострочку у несвоєчасній сплаті рахунків позивачем виконаний вірно, а вимога про стягнення з відповідача 10166,29 грн. 3 % річних є обґрунтованими та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем пред'явлені до стягнення 3033,99 грн. втрат від інфляції грошових коштів, які розраховані також по кожному рахунку окремо.

Відповідач не погоджується з методикою розрахунку інфляції позивача та надав місцевому господарському суду свій контррозрахунок, та вважає, що розмір втрат від інфляції становить 1708,06 грн.

При цьому, відповідач зазначає, що індекс інфляції в сумі 0,87 грн. за прострочення оплати по рахунку № від 27.11.2012 р. на суму 217,77 грн., виконаний невірно, оскільки мав бути сплачений відповідачем до 06.12.2012 р., а фактично оплата рахунку здійснювалась 22.01.2013 р., у зв'язку з чим індекс інфляції складає за січень 2013 р. - 100,2% та підлягає стягненню в сумі 0,44 грн.

У пункті 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

З урахуванням викладеного, позивачем невірно нараховані інфляційні витрати по рахунку № від 27.11.2012 р. на загальну суму боргу за грудень та січень 2012 р., у зв"язку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивач повинен нарахувати інфляційні витрати по рахунку № від 27.11.2012 р. тільки за січень 2013 р., що складає 0,44 грн.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок індексу інфляції по рахункам № від 30.11.2012 р., № від 05.12.2012 р., № від 11.04.2013 р., № від 15.04.2013 р., погоджується із висновком господарського судом першої інстанції про те, що вони виконані вірно та співпадають з розрахунком позивача та відповідача.

Стосовно розрахунку втрат від інфляції по рахункам № 0 від 24.10.2013 р. та № від 10.11.2013 р. слід зазначити, що проплати по даним рахункам були здійснені пізніше 16 числа, а тому розрахунок повинен починатися з наступного місяця.

У листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ зазначено, що при застосуванні індексу інфляції необхідно мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Таким чином, за результатами перевірки розрахунку суми індексу інфляції за договором № 77К від 14.03.2012 р. за період за 2012 та 2013 роки було правомірно стягнуто 1708,06 грн. інфляційних витрат та відмовлено в решті вимог, заявлених в цій частині.

Отже господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що Закон не передбачає стягнення інфляційних та 3% річних за відсутності основного грошового зобов'язання (основного боргу). При цьому, як стверджує заявник апеляційної скарги, позов не містить ані вимог про стягнення основного боргу, ані обгрунтування виникнення такого грошового зобов'язання та настання його строку, ані інших доказів існування такого основного зобов'язання.

Також відповідач зазначає, що позивач у позові лише посилається на факт укладення договору, тоді як жодних доказів виконання позивачем робіт за договором та прострочення оплати з боку відповідача позов не містить.

Однак, колегія суддів вважає такі посилання відповідача необґрунтованими, зважаючи на таке.

Як зазначалося, стягнення з відповідача основної заборгованості не є предметом спору, проте входить до предмету доказування у даній справі.

При цьому, місцевим господарським судом було вірно встановлено та не спростовано відповідачем, що основний борг відповідача перед позивачем виник на підставі укладеного сторонами договору від 14.03.2012 року № 77"К", і хоча даний борг на час розгляду справи в суді першої інстанції був відповідачем погашений (що свідчить про визнання відповідачем факту наявності такого боргу на час його оплати), проте він існував у період, за який позивачем нараховані 3% річних та інфляційні.

Також відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що позовна заява не містить доказів, які підтверджують дати направлення позивачем відповідачу актів виконаних робіт (наданих послуг) за договором, що унеможливлює з'ясування чіткої дати виникнення грошового зобов'язання з оплати виконаних робіт та настання строку його виконання. При цьому, за твердженням відповідача, дати, що проставлені у лівому верхньому куті кожного акту, відповідають датам суднозаходу (здійснення перевалки продукції), а не даті складання акту чи його направлення відповідачу або підписання відповідачем.

Однак, такі посилання не можуть братися до уваги, так як акт виконаних робіт за своєю юридичною суттю є лише документом, яким фіксується фактичне виконання робіт та не є документом, на підставі якого у боржника виникає обов'язок по сплаті коштів, так як він не є вимогою кредитора про сплату заборгованості.

Разом з цим, на підтвердження дати виникнення зобов"язань з оплати виконаних робіт та періоду нарахування 3% річних та інфляційних позивачем надані не лише акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) за договором, а й наступні докази :

- рахунки по договору від 14.03.2012 року № 77К та сам договір,

- аркуші журналу видачі рахунків, актів, податкових накладних за 2012-201З р.р.,

- відомість взаємних розрахунків за договором,

- розрахунок інфляційних нарахувань, 3% річних за договором, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

У абзаці 3 пункту 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України зазначено, що статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, а тому останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

При цьому надані позивачем рахунки містять всі необхідні реквізити для сплати, як то: сума, найменування отримувача, банк отримувача, МФО та інше, тоді як пунктом 4.17 договору прямо встановлений обов'язок відповідача оплатити рахунок в термін 5 банківських днів.

Крім того, журналом видачі рахунків, актами, податковими накладними за 2012-2013 роки підтверджується дата вручення відповідачу рахунків, тобто вимог про сплату коштів. З врученням рахунку (з наступного дня) у відповідача починається відлік строку, встановленого п. 4.17 Договору. З наступного дня після закінчення цього строку (5 банківських днів) позивачем і було нараховано інфляційні нарахування та 3% річних.

Разом з цим, відомість взаємних розрахунків за договором була підписана як керівником та головним бухгалтером ТОВ "Агропромекспорт", так і керівником та головним бухгалтером Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт". За своїм змістом вказана відомість відповідає розрахунку інфляційних нарахувань та 3% річних в частині: номеру рахунку, дати його вручення, суми до сплати, дати сплати рахунку, тобто фактично свідчить про погодженням відповідача із вказаними в ній даними..

Крім того, всі рахунки, хоча й несвоєчасно, сплачені відповідачем і жодних зауважень стосовно дати рахунків при здійсненні їх оплати відповідачем не заявлялось.

Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає, що позов у даній справі заявлений до неналежного відповідача, так як останній є лише експедитором, що діє в інтересах та від імені клієнта.

Однак, колегія суддів вважає таке посилання безпідставним, оскільки за статтями 202, 626 Цивільного кодексу України права та обов"язки за договором виникають лише щодо сторін такого договору. А тому за договором № 77"К" від 14.03.2012 року відповідальність за несвоєчаснеу сплату виконаних робіт виникає саме у ТОВ "Агропромекспорт" як у сторони договору, а не у третіх осіб, які сторонами цього договору не є.

Таким чином, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.03.15 року у справі № 908/47/15-г залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 10.06.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.