ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.06.2015 Справа № 920/523/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної

компанії "Нафтогаз України", м. Київ;

до відповідача: Комунального підприємства "Глухівський тепловий район", м. Глухів

Сумської області;

про стягнення 539 337грн. 44 коп.,

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я. (довіреність № 14-182 від 15.07.2014 р.);

від відповідача: керівник Колоша М.О.(контракт б/н від 19.05.2015 р.);

Губенко В.Г. (довіреність № 02/15від 10.02.2015 р.)

при секретарі судового засідання Куриленко О.В.

Суть спору: Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь відповідача 232 526 грн. 44 коп. пені, 74 918 грн. 34 коп. 3% річних; 231 892 грн. 66 коп. інфляційних збитків за неналежне виконання договору купівлі-продажу природного газу № 13/2707-ТЕ-29 від 28.12.2012 р., а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та подав доповнення до відзиву на позовну заяву № 418 від 08.06.2015 р., а також заяву про залучення доказів. Дана заява відповідає вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та прийнята судом до розгляду.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Uосподарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені всі належні умови та є підстави для розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

28.12.2012 р. між сторонами було укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13/2707-ТЕ-29, за умовами якого позивач зобов'язується передати у власність відповідачу у 2012 році природний газ, для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками, а покупець (відповідач) зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах, визначених Договором.

Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що на виконання умов договору протягом січня-квітня; жовтня-грудня 2013 р. він передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 1 138,635 тис.куб.м на загальну суму 4 710 038 грн. 15 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, за отриманий природний газ розрахувався невчасно.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору. Не виконуючи належним чином свої зобов'язання, відповідач порушив вимоги ст. 526 ЦК України - допустив прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до положень чинного законодавства, а саме: ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, згідно із якою господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст. 230 Господарського кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються у розмірі встановленому законом або договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, відповідачеві нараховані за несвоєчасну оплату природного газу, а саме: за зобов'язаннями з січня 2013 року по грудень 2013 р., пеня на загальну суму 232 526 грн. 44 коп., 231 892 грн. 66 коп. інфляційних втрат та 74 918 грн. 34 коп. 3% річних.

Втім, господарський суд не може погодитися із правомірністю нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних саме в такому розмірі з огляду на наступне.

З аналізу доданого до позову розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних вбачається, що частину розрахунків за спожитий природний газ відповідачем було проведено за рахунок спільних протокольних рішень (пільги та субсидії), також за рахунок укладеного 30.09.2014 р. багатостороннього (за участю сторін даної справи) договору № 486/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що виробляється та постачається населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджуються органами державної влади чи місцевого самоврядування, у відповідності до якого, на погашення заборгованості КП «Глухівський тепловий район» з державного бюджету виділено 1115038 грн. 00 коп.

Предметом даного договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 ст. 14 та пункту 2 ст. 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 р. № 30".

За змістом підпунктів 2, 3 пункту 11 зазначеного Договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися забезпечити подання до територіальних органів Казначейства належним чином оформлених договорів та платіжних документів згідно з Порядком та умовами надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла к зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування; не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні.

Пунктом 16 вказаного Договору про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчують, що після виконання відповідного договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

До Верховного Суду України звернулося ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» з приводу розгляду заяви про перегляд постанов Вищого господарського суду України у справах, де суд дійшов висновку про те, що при укладенні договорів, якими замінено спосіб виконання зобов'язань за договорами газопостачання сторони лише організовували взаєморозрахунки із заборгованості за природний газ, відтак зобовязання за цим правочином не є новацією у розумінні ст. 604 Цивільного кодексу України.

Верховним судом України за результатом розгляду такої заяви, 09.09.2014 р. винесено постанову (№ 3-105 гс 14), в якій викладено наступні висновки.

Згідно з частиною 2 статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Тобто характерним для новації є саме укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами. Договір про організацію взаєморозрахунків таких ознак не містить.

Однак слід погодитися з висновками суду касаційної інстанції про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу.

Отже, для застосування санкцій, передбачених підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 16 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Відповідно до вимог ст. 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Відтак, лише перші два місяці (січень, лютий) підприємство відповідача сплачувало за рахунок власних коштів, проте більшість зобов'язань лютого сплачено за рахунок спільних протокольних рішень - отримання гарантованих державою субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, передбачених Постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р. «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», а також за рахунок укладеного 30.09.2014 р. багатостороннього (за участю сторін даної справи) договору № 486/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що виробляється та постачається населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджуються органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Таким чином, з розрахунку позивача та поданого в дане судове засідання контррозрахунку відповідача вбачається, що останній розрахунок власними коштами за зобов'язаннями, визначеними у позові, підприємство відповідача фактично здійснило 05.04.2013 р.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати за спожитий природний газ за зобов'язаннями січня 2013 року та частини лютого 2013 року, а також те, що право позивача щодо стягнення пені передбачене умовами договору, право стягнення інфляційних збитків та 3% річних передбачене ст. 625 Цивільного кодексу України, господарський суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення 17137 грн. 87 коп. пені та 3418 грн. 56 коп. 3 % річних, нарахованих за зобов'язаннями січня та лютого 2013 року за період з 14.02.2013 р. по 05.04.2013 р. Розрахунок здійснено судом за допомогою інформаційно-правової системи «Ліга:Закон. Версія 9».

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності його вини у несвоєчасній сплаті за зобов'язаннями січня та лютого 2013 року за період з 14.02.2013 р. по 05.04.2013 р. за спожитий природний газ через несвоєчасність підписання позивачем відповідних актів приймання-передачі природного газу, враховуючи, що розділом 6 Договору № 13/2707-ТЕ-29 від 28.12.2012 р. обов'язок з оплати природного газу покупцем не ставиться у залежність від часу підписання акту-приймання передачі газу.

Так, п. 6.1. Договору визначено обов'язок покупця з оплати природного газу виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач у відзиві та доповненні до відзиву на позовну заяву з огляду на положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, посилаючись на фінансове становище підприємства.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та п.3 ст. 83 ГПК України передбачено, що розмір неустойки (в даному випадку - пені) може бути зменшений за рішенням господарського суду.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 33 передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 34 передбачає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем не доведена винятковість даного випадку в розумінні ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що дана заборгованість виникла за поставку газу, здійснену протягом січня-грудня 2013 року, має місце значне за часом прострочення виконання грошового зобов'язання.

Посилання відповідача на важке фінансове становище, яке утворилось внаслідок постачання теплової енергії, на думку суду, також не є обставиною, що дає підстави для зменшення нарахованих штрафних санкцій, оскільки, це є результатом господарської діяльності боржника.

Слід зазначити, що економічна криза однаково негативно впливає на фінансово-господарську діяльність сторін, тобто сторони перебувають в рівних умовах. Позивач є гарантованим постачальником газу споживачам та не може відмовитись від постачання природного газу споживачам, а отже, законодавчо зобов'язаний надавати споживачам природний газ, незалежно від свого фінансового становища, наявності чи відсутності заборгованості контрагентів. Водночас, він також несе договірні обов'язки, щодо своєчасного розрахунку з газодобувними підприємствами, невиконання яких також передбачають фінансові санкції.

На підставі наданих доказів, об'єктивно оцінив причини неналежного виконання грошового зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання, незначний розмір задоволених судом позовних вимог щодо стягнення пені, а також те, що згідно даних бухгалтерського обліку в 2014 році відповідач має значну кредиторську заборгованість, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання позивача про зменшення розміру пені.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні заяви відповідача про зменшення неустойки суд відмовляє.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у випадку часткового задоволення позову покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам, виходячи з ціни позову, яка визначається на час подання позову, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 411 грн. 13 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 604, 611, 549-551, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193, 230-232 Господарського кодексу України, Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік», Постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р. «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Глухівський тепловий район" (вул. Києво-Московська, 14, м. Глухів, Сумська область, 41400, код 31264398) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01001, код 20077720) 17 137 грн. 87 коп. пені; 3 418 грн. 56 коп. 3% річних, 411 грн. 13 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

СУДДЯ Ю..А. ДЖЕПА