КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Справа№ 910/21881/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 15.06.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства «Агрорембудсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 (повний текст підписано 28.11.2014)

у справі №910/21881/14 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом приватного підприємства «Агрорембудсервіс»

до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПП «Агрорембудсервіс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 та прийняти нове рішення суду, яким позов про визнання недійсним кредитного договору задовольнити повністю.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, висновки, викладенні у рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи, а також має місце неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою від 29.04.2015 Київським апеляційним господарським судом поновлено ПП «Агрорембудсервіс» строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/21881/14 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

06.05.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ПП «Агрорембудсервіс» надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 07.05.2015 Київським апеляційним господарським судом задоволено клопотання ПП «Агрорембудсервіс» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та доручено господарському суду Кіровоградської області забезпечити проведення відеоконференції в його приміщенні.

Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу ПП «Агрорембудсервіс» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 - без змін.

Представники позивача брали участь в судових засіданнях, в яких підтримували доводи апеляційної скарги, надавали пояснення та просили апеляційну скаргу ПП «Агрорембудсервіс» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Представники відповідача брали участь в судових засіданнях, заперечували щодо доводів апеляційної скарги, надавали пояснення та просили апеляційну скаргу ПП «Агрорембудсервіс» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2008 між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (нині - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», банк) та приватним підприємством «Агрорембудсервіс» (позичальник) укладено кредитний договір №27, за умовами якого, банк відкриває позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом 400 000,00 грн.

Відповідно до п. п. 1.3.1., 1.3.2. договору кредитна лінія відкривається з 04.09.2008 строком на 60 місяців. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в строк до 03.09.2013, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін до цього договору або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 4 цього договору.

Згідно з п. 1.4.1., 1.4.2. договору, за використання кредитних коштів у межах встановленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 21 % річних. За користування кредитними коштами понад термін визначений в п. 1.3 цього договору, процентна ставка встановлюється в розмірі 22 % річних.

Відповідно до п. 1.4.5. договору позичальник сплачує банку комісію за відкриття позичкового рахунку в сумі 4 000,00 грн. та за аналіз ліквідності забезпечення в сумі 800,00 грн. Комісія сплачується в строк до 05.09.2008.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на суму ринкової вартості предмета іпотеки на загальний строк не менший ніж строк дії даного договору. При цьому вибір страхової компанії та визначення переліку страхових ризиків погоджується з банком.

Згідно з п. 3.3.7. договору позичальник зобов'язується протягом строку дії цього договору і до повного виконання власних зобов'язань по ньому щомісячно проводити свої безготівкові розрахунки через рахунки, відкриті в банку у обсязі не менше 100% всіх своїх безготівкових розрахунків.

Відповідно до п. 5.11. договору строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки у відповідності до чинного законодавства України. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені).

17.04.2009 сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №27, відповідно до якої сторони виклали в іншій редакції п. 3.3.7. та 5.5. кредитного договору.

29.10.2009 між сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №27, відповідно до якої сторони доповнили кредитний договір підпунктом 3.3.14, згідно з яким позичальник зобов'язаний до 01.09.2010 належним чином оформити документи на право власності або оренди земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки, що виступає забезпеченням по кредитному договору №27 від 04.09.2008, а саме - комплекс, який знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Леваневського, буд. 2В. Також сторони виклали п. 5.6. кредитного договору в іншій редакції, яким визначено, що за невиконання зобов'язань, передбачених підп. 3.3.14. цього договору, відсоткова ставка за кредитом збільшується на 2%.

Додатковою угодою №3 від 10.03.2011 до кредитного договору сторони погодили графік зменшення ліміту кредитування. Даний графік є невід'ємною частиною кредитного договору.

Для забезпечення виконання вказаного кредитного договору, 04.09.2008 між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (нині - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», іпотекодержатель) та приватним підприємством «Агрорембудсервіс» (іпотекодавець, позичальник) укладено іпотечний договір.

У жовтні 2014 року ПП «Агрорембудсервіс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору недійним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що умови абзацу 2 п. 2.1., п. 1.4.5. та п. 3.3.7. кредитного договору суперечать вимогам ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та п. 3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 №168. Пункт 5.11. кредитного договору щодо встановлення позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені) суперечить абзацу 2 п. 5.3. кредитного договору та не відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також позивач зазначає, що у спірному кредитному договорі сторонами не визначено строк кредиту, умови та порядок погашення кредиту, обов'язки банку при видачі кредиту, відповідальність банку при видачі кредиту, відповідальність банку при погашенні кредиту, вид забезпечення зобов'язання позичальника, що суперечить ч. 2 ст. 345 ГК України.

Крім того, кредитний договір не містить пунктів 3.3.14.-3.3.15., у зв'язку з чим позивач вважає, що право банку збільшувати відсоткову ставку за кредитом на 2% за невиконання позичальник зобов'язань є недійсним.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що існують обставини з яким закон пов'язує можливість визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

При укладенні господарського договору будь-яка особа здійснює оцінку свого інтересу від укладення того чи іншого договору, виходячи з усієї сукупності існуючих зовнішніх обставин, за яких він буде виконуватися, і певні прогнози відносно їх розвитку в майбутньому та забезпечення своїх інтересів на випадок можливих змін.

Згідно з ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 2.1. кредитного договору, передбачено, що позичальник зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на суму ринкової вартості предмета іпотеки на загальний строк не менший ніж строк дії даного договору. При цьому вибір страхової компанії та визначення переліку страхових ризиків погоджується з банком.

Зі змісту даного пункту вбачається, що на позивача не покладено обов'язку страхувати предмет іпотеки у певній страховій компанії, а лише визначено погодження з банком, що не суперечить вищенаведеним нормам.

Посилання скаржника на те, що при видачі кредиту банк незаконно нав'язав позичальнику свої додаткові послуги, а саме - витрати передбачені п. 1.4.5. договору - комісію за відкриття позичкового рахунку у розмірі 4 000,00 грн. та комісію за аналіз ліквідності забезпечення у розмірі 800,00 грн. колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем дані умови були погоджені та комісії були сплачені в день укладення кредитного договору, що підтверджується копією виписки з особового рахунку. Крім того, позивач не був позбавлений можливості не укладати (не підписувати) спірний кредитний договір у даній редакції з вказаною умовою.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що з огляду на положення п. 3.3.7. кредитного договору, посилання позивача на те, що банк начебто нав'язав йому свої послуги із розрахунково-касового обслуговування є безпідставними.

Крім того, зміст вказаного пункту кредитного договору не суперечить положенням ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п. 3.6 постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007.

Згідно з ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Проте, наведені у ст. 345 ГК України умови, не можна розуміти як істотні умови кредитного договору, оскільки структурно-системний аналіз положень ГК України та ЦК України свідчить, що законодавець прямо зазначає перелік істотних умов того чи іншого господарського договору, тоді як вказана норма не визначає істотні умови та не встановлює вимоги до кредитного договору, а лише розкриває підстави виникнення кредитних відносин і носить рекомендаційний характер.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.10.2013 у справі №5021/1566/12.

При цьому відсутність у кредитному договорі положень про відповідальність відповідача щодо видачі, погашенню кредиту, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Тобто, при укладенні договору, підписанні додаткових угод, позивач визнав факт дії договору, що передбачає виконання сторонами протягом такого часу своїх обов'язків відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, п. п. 1.3.1., 1.3.2., 6.9. кредитного договору, визначено, що кредитна лінія відкривається з 04.09.2008 строком на 60 місяців. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до 03.09.2013, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково). Договір діє з моменту набрання ним юридичної сили до 03.09.2014. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих обов'язків, що лишилися невиконаними з будь-яких причин.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді.

Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Твердження скаржника, що положення п. 5.11. договору про встановлення строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки суперечить ч. 6 ст. 232 ГК України колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 слід мати на увазі положення ч. 6 ст. 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Також позивач зазначає, як підставу недійсності кредитного договору той факт, що він не містить взагалі п. 3.3.14. та 3.3.15, у зв'язку з чим відсутні права банку передбачені п. 5.6. договору. Однак, судова колегія не погоджується з даним твердженням з огляду на наступне.

Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, при укладені сторонами спірного кредитного договору, в п. 5.6. було посилання на п. п. 3.3.14. та 3.3.15. Однак, вказані пункти в тексті договору були відсутні.

Проте, додатковою угодою №2 від 29.10.2009 до кредитного договору, сторони доповнили кредитний договір підпунктом 3.3.14., відповідно до якого позичальник зобов'язаний до 01.09.2010 належним чином оформити документи на право власності або оренди земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки, що виступає забезпеченням по кредитному договору №27 від 04.09.2008, а саме комплекс, який знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Леваневського, 2В.

Цією ж додатковою угодою №2, сторони погодили п. 5.6. кредитного договору викласти в іншій редакції, де передбачено, що за невиконання зобов'язань передбачених п. 3.3.14. кредитного договору, відсоткова ставка за кредитом збільшується на 2 %.

Таким чином, на переконання судової колегії, відсутність у кредитному договорі п. п. 3.3.14. та 3.3.15. не є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що твердження скаржника про те, що в кредитному договорі невизначено найменування майна, що передано в забезпечення виконання кредитних зобов'язань є безпідставними, оскільки в п. 2.1. кредитного договору визначено, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором банком прийнято комплекс нежитлових приміщень загальною площею 484, кв. м, який знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Леваневського, 2В, ринковою вартістю 890 700,00 грн.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено суду існування обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання господарським судом правочину недійсним.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушення права позивача, а тому позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що підстави для визнання кредитного договору №27 від 04.09.2008 відсутні, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі №910/21881/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПП «Агрорембудсервіс» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «Агрорембудсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі №910/21881/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21881/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук