ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Справа № 922/1376/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Логвін О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Голубничий В.П. дов. б/н від 18.03.2015.

відповідача - Заруцький Р.М. дов. № 114/1 від 25.08.2014 та Прологаєв Г.В. начальник.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради (вх. №2554 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 02 квітня 2015 року по справі №922/1376/15

за позовом Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради, м. Дергачі

до Комунального підприємства "Малоданилівський комунальник", смт. Мала Данилівка

про визнання договору укладеним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.04.2015 по справі №922/1376/15 (суддя Чистякова І.О.) відмовлено в задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.04.2015 по справі №922/1376/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Комунальне підприємство "Малоданилівський комунальник", через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надало відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційні скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить відмовити у прийнятті апеляційної скарги до провадження.

У судовому засіданні 09.06.2015 оголошувалася перерва до 18.06.2015 з метою надання можливості сторонам надати суду додаткові документи по справі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні представника позивача та відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, для приведення правовідносин з надання послуг з водопостачання та водовідведення у відповідність до вимог чинного законодавства, 12.12.2014 Комунальним Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради було направлено на адресу Комунального підприємства "Малоданилівський комунальник" один примірники проекту договору б/н про приймання стічних вод у комунальну каналізацію від 12.12.2014, які були підписані та скріплені печаткою підприємства-позивача.

Враховуючи, що відповідачем не вчинено дії по підписанню проекту договору б/н про приймання стічних вод у комунальну каналізацію від 12.12.2014, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив прийняти рішення, яким визнати укладеним вище вказаний договір про приймання стічних вод у комунальну каналізацію на умовах Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради.

Господарським судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Статтею 12 Цивільного Кодексу України унормовано, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За приписами частини 2 статті 14 Цивільного Кодексу України, особа не може бути примушена до дії, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Як вбачається з положення частини 1 статті 627 Цивільного Кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальний порядок укладення господарських договорів врегульований статтею 181 Господарського Кодексу України.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між тим, частиною 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України унормовано, що при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 179 Господарського Кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 19 Закон України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Так, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 20 Закон України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов'язок кореспондується із зустрічним обов'язком виконавця, визначеному пункті 3 частини 2 статті 21 цього Закону підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Пунктом 2.1 Правил користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджені наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 передбачено, що договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України «Про питну воду та питне водопостачання» та «Про житлово - комунальні послуги».

На думку судової колегії запропонований позивачем відповідачу до укладення договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення про приймання стічних вод у комунальну каналізацію в редакції договору від 12.12.2014 суперечить нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Пунктом 9 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, укладання договорів з підприємствами різних форм власності на вироблення та/або виконання житлово-комунальних послуг.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені істотні умови договору на надання житлово-комунальних послуг, а також зазначено, що крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін, при цьому договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 3 статті 179 Господарського Кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, виходячи зі змісту та побудови вказаної статті Господарського Кодексу України, зазначені в ній способи визначення умов договорів можуть застосовуватись сторонами тільки в альтернативному порядку, тобто, одночасно може бути застосований тільки один із зазначених варіантів порядку визначення умов договору.

Відповідно приписів статті 181 Господарського Кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно частиною 3 статті 184 Господарського Кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Як зазначалось вище, спеціальним законом, який регламентує відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, в тому числі визначає порядок укладення договорів про надання житво-комунальних послуг, є Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Пунктом 6.7 Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, № 37 від 19.02.2002 встановлено, що договір про приймання стічних вод у комунальну каналізацію набирає чинності після досягнення домовленості з усіх його істотних умов та підписання сторонами, якщо в договорі не передбачено пізнішого терміну.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що договір про надання житлово-комунальних послуг укладається в порядку, визначеному абзацом 4 пункту 4 статті 179 Господарського Кодексу України, тобто його умови визначаються на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630.

Аналіз вищевикладених норм чинного законодавства стверджує, що всі питання пов'язані з постачанням води як питної, так і для технічних потреб, приймання стічних вод тощо здійснюється виключно на підставі договору, який укладається з виконавцем цих послуг та споживачем на основі типового договору. Між тим, учасники правочину мають право в межах законодавства, яке регулює такі правовідносини, вносити свої пропозиції.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. Статуту комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради підприємство створено з метою сприяння збереженню цілісності та подальшого розвитку житлово-комунального господарства, максимального задоволення потреб населення, надання житлово-комунальних послуг. Предметом діяльності підприємства є, в тому числі, виконання робіт по централізованому водопостачанню та водовідведенню, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг споживачем з виконавцями послуг, контроль за якістю послуг і виконання умов договорів (підпункти "ж", "м" пункту 3.2. Статуту).

Отже, в розмінні наведених норм законодавства та згідно положень Статуту, відповідач - комунальне підприємство "Дергачікомунсервіс" є виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення.

Згідно пунктом 1.2 Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, що затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 № 37, Правила поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

За приписами пункту 2.2. Правил Водоканали зобов'язані забезпечити приймання, відведення і очистку стічних вод у межах розрахункових проектних показників очисних споруд даного населеного пункту згідно з вимогами Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами у разі відповідності якості і режиму скиду стічних вод Підприємства умовам укладеного договору та місцевим Правилам приймання та за умови відсутності заборгованості за послуги водовідведення.

Проте, згідно пунктом 15 Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1999 № 465 скидання зворотних вод у водні об'єкти допускається тільки за умови одержання в установленому порядку дозволу на спеціальне водокористування.

Відповідно до частини 1 статті 48 Водного кодексу України спеціальним водокористуванням визнається забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволів (стаття 49 Водного кодексу України), порядок погодження та видачі яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 за № 321.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач був суб`єктом спеціального водокористування, проте дозвіл на спеціальне водокористування Укр.№5320 А/Хар від 25.07.2011 припинив свою дію з 25.07.2014, а тому скидання зворотних вод у водні об'єкти не допускається.

Також відповідачем зазначено, що очисні споруди знаходяться на реконструкції та повністю демонтовані, що підтверджується Декларацією про початок виконання будівельник робіт «Реконструкція очисних споруд каналізації Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області», Розпорядженням про визначення замовника на будівництво №54 від 19.02.2013, листом від 26.08.2014 №01037/942 про призупинення будівництва об'єкту через брак коштів, Актами про розбирання та демонтаж конструкцій очисних вод від 29.10.2013.

З урахуванням викладеного, в умовах відсутності у відповідача справних очисних споруд, дозволу на спеціальне водокористування, через що останній не може вважатися суб'єктом правовідносин у сфері надання послуг з прийняття стічних вод до комунальної каналізаційної мережі, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не приймає, як належне твердження заявника скарги, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, а саме статті 77 Господарського процесуального Кодексу України, прийняв рішення без участі представника позивача, з огляду на наступне.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частина 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно з пункту 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вище викладене, доводи скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є помилковими, оскільки нез'явлення в судове засідання будь-кого із сторін не є перешкодою в прийнятті рішення, та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 02 квітня 2015 року по справі №922/1376/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача - Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради, не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дергачікомунсервіс" Дергачівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.04.2015 по справі №922/1376/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22 червня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.