ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 р. Справа №917/877/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас", вул. Карла Маркса, 200, м. Глобине, Глобинський район, Полтавська область, 39000

до Фізичної особи-підприємця Курінько Сергія Віталійовича, вул. Воровського, 4, кв. 10, м. Глобине, Глобинський район, Полтавська область, 39000

про стягнення грошових коштів в сумі 435728,19 грн.

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін, які були присутні в судовому засіданні 08.06.2015 року:

від позивача: Чуфістова Ю.Г., дов. б/н від 04.12.2014 р.,

від відповідача: Кінаш О.А., дов. №1318 від 18.11.2014 р.

Представники сторін, які були присутні в судовому засіданні 09.06.2015 року:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Рішення приймається після оголошеної в судовому засіданні 08.06.2015 року перерви на підставі 77 ГПК України.

В судовому засіданні 09.03.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення грошових коштів в сумі 435728,19 грн. за договором купівлі-продажу№4 від 27.02.2012 р., з яких: 305733,06 грн. основний борг, 766,06 грн. штраф, 100784,14 грн. пеня, 28444,93 грн. 3 % річних (в редакції заяви від 26.05.2015 року).

26.05.2015 року за вх. №7707 від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Згідно поданої заяви позивач просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Курінько Сергія Віталійовича 766,06 грн. штрафу, 100784,14 грн. пені, 28 444,93 грн. 3% річних (арк. с. 32-34, том 1).

Оскільки вказана заява була подана позивачем до початку слухання справи по суті, то суд ухвалою від 26.05.2015 року прийняв заяву позивача про зміну предмету позову до розгляду і розглядає спір з врахуванням даної заяви.

Також 26.05.2015 року від відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності по даній справі (арк. с. 77 том 1).

В судовому засіданні від 08.06.2015 року від представника відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі оскільки відповідач (Фізична особа - підприємець Курінько Сергій Віталійович) припинив свою підприємницьку діяльність (арк. с. 116, том 2.).

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував, оскільки відповідач припинив свою підприємницьку діяльність після порушення провадження у справі.

Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

Зі зробленого судом Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 08.06.2015р. по відповідачу дійсно вбачається, що відповідач 13.05.2015 року припинив свою діяльність за власним рішенням (арк. с. 143-144).

Проте, як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 4.7. Постанови №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами та доповненнями), громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Крім того, в пункті 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз'яснено, що оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності.

08.06.2015 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що підпис в договорі купівлі-продажу№4 від 27.02.2012 р. йому не належить, він підписував даний договір в іншій редакції. Також відповідач заперечує свій підпис на частині видаткових накладних (арк. с. 128-132).

08.06.2015 року від відповідача надійшло клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи (арк. с. 120-127, том 2). В обґрунтування даного клопотання представник відповідача посилався на те, що відповідач є одним із співзасновників позивача і зберігав свої документи і печатку в офісі позивача, де, на його думку, невідомі особи могли викрасти його печатку та підробити його підпис. Також представник відповідача зазначив про те, що в грудні 2014 року відповідач звертався до Глобинського РВУ МВС України в Полтавській області з відповідною заявою, однак доказів на підтвердження того суду не надав.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував, посилаючись на те, що відповідач свої твердження не підтвердив жодними доказами та намагається затягнути розгляд даної справи.

В судовому засіданні 08.06.2015 року суд оголосив перерву до 09.06.2015 року, для надання можливості сторонам надати докази на підтвердження викладених в засіданні обставин.

В судове засідання призначене на 09.06.2015 року позивач не з'явився, про місце дату та час його проведення був повідомлений належним чином під розписку.

09.06.2015 року від позивача надійшли письмові пояснення по справі щодо заявленого відповідачем клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи.

Також 09.06.2015 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача тільки основний борг в сумі 305733,06 грн. та повернути судовий збір в розмірі 6114,66 грн.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даної заяви.

Відповідач в судове засідання призначене на 09.06.2015 року не з'явився, про місце дату та час його проведення був повідомлений належним чином під розписку.

08.06.2015 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Суд клопотання відповідача відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з його відсутністю (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК).

Згідно ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено протягом двох місяців з дня надходження позовної заяви. В даному випадку цей строк закінчився, а тому суд не може більше відкладати розгляд справи.

В попередньому судовому зсіданні від відповідача надійшло клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи.

Суд дане клопотання відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з ч. 1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у Постанові № 4 від 23.03.2012 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З матеріалів справи вбачається, що передача позивачем та прийняття відповідачем товару, як того вимагають умови укладеного між сторонами договору та приписи Цивільного та Господарського кодексів України, зафіксовано у видаткових накладних. Всі видаткові накладні підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками, а тому зазначені у клопотанні сумніви ґрунтуються лише на припущеннях відповідача, та, вочевидь, спрямовані до затягування судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

27 лютого 2012 року між фізичною особою - підприємцем Курінько Сергієм Віталійовичем (позивач, покупець) та Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" (позивача, продавець) було укладено договір купівлі-продажу №4 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався продати, а відповідач купити запасні частини до автомобілів та сільськогосподарської техніки (далі -товар), у кількості, комплектності, асортименті та по ціні, які вказуються у накладних, що є додатками до цього договору, та на умовах, що викладені в даному договорі.

Згідно п. 3.2 договору оплата товару покупцем здійснюється згідно виписаних видаткових накладних (рахунків), які є невід'ємною частиною даного договору, не пізніше 10 (десяти) банківських днів з моменту поставки товару.

На виконання умов договору позивачем протягом 2012 -2014 р.р. було передано відповідачу товар на загальну суму 1 161 607,58 грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками видатковими накладними (арк. с. 84-200 том 1, 1-55 том 2).

Як зазначає позивач, відповідач частково розрахувався за отриманий товар і за ним рахується заборгованість в розмірі 305733,06 грн., яку і просить стягнути позивач.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору купівлі - продажу, згідно якого, в силу статті 655 ЦК України, продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом, на момент пред'явлення позову та розгляду справи, відповідач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу №4 від 27.02.2012 р., виконав частково і за ним рахується заборгованість в розмірі 305 733,06 грн.

Судом встановлено, що видатковими накладними (арк. с. 84-200 том 1, 1-55 том 2) підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на суму 1 161 607,58 грн.

Отже, відповідач підписавши договір купівлі-продажу №4 від 27.02.2012 р., видаткові накладні, частково оплативши поставлений товар взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

26.05.2015 року від відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності по даній справі (арк. с. 77 том 1).

Суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок ( ст. 253 ЦК).

Як вбачається з матеріалі справи позивач на виконання умов договору протягом 2012 -2014 р. р. поставив відповідачу товар на загальну суму 1 161 607,58 грн., згідно видаткових накладних. Позивач просить суд стягнути з відповідача залишок заборгованості в сумі 305733,06 грн. яка виникла за отриманий товар по накладеним починаючи з 30.09.2013 року - 30.09.2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Аналогічні приписи містяться і в ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі № 21/235-09 від 01.11.2011 р.).

Відповідачем не надано жодного належного доказу недійсності або оскарження договору купівлі-продажу№4 від 27.02.2012 р.

Заперечення відповідача стосовно того, що він не підписував частину видаткових накладних на загальну суму 673 207,61 грн. судом до уваги не при маються виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження поставки кожної окремої партії товару сторони підписували видаткові накладні, при чому на кожній видатковій накладній міститься підпис та відбиток печатки відповідача підставою поставки товару зазначено спірний договір.

Згідно пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не заперечує проти автентичності відтиску штампу, здійсненого на видаткових накладних, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеного штампу, його викрадення чи підробку та використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Враховуючи, що інших, окрім наданих позивачем накладних, які б встановлювали факт поставки товару за спірним договором, немає, в той час як відповідач, оплативши більшу частину поставленого за вказаними накладними товару, фактично визнав факт його отримання. Враховуючи наведене суд не вбачав підстав для призначення експертизи у даній справі.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 2599,90 грн. сплачений за квитанцією №24/24 від 26.05.2015 року підлягає поверненню позивачу за заявою про зменшення розміру позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Курінько Сергія Віталійовича (вул. Воровського, 4, кв. 10, м. Глобине, Глобинський район, Полтавська область, 39000, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" (вул. Карла Маркса,200, м. Глобине, Глобинський район, Полтавська область, 39000, ідентифікаційний код 36719307, р/р 0342 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614) 305733,06 грн. основного боргу, 6114,66 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" (вул. Карла Маркса,200, м. Глобине, Глобинський район, Полтавська область, 39000, ідентифікаційний код 36719307, р/р 0342 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2599,90 грн., сплачений за квитанцією №24/24 від 26.05.2015 року (оригінал квитанції заходиться в матеріалах справи №917/877/15).

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12.06.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.