ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.06.15р. Справа № 904/2509/15

За позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області, м. Нікополь Дніпропетровської області

до відповідача-1: Нікопольської міської ради, м. Нікополь Дніпропетровської області

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Нікополь Дніпропетровської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Нікопольської міської ради, м. Нікополь Дніпропетровської області

про визнання недійсним рішення міської ради, зобов'язання повернути земельну ділянку та відновити попередній стан земельної ділянки

Суддя Рудь І.А.

Представники:

прокурор: Шайтанова М.Г., дов. № 05/2-1161 віих-15 від 08.04.15р.;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Нікопольський міжрайонний прокурор Дніпропетровської області звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить:

- визнати недійсним рішення Нікопольської міської ради від 30.11.12р. № 6-25/VI "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою споруду для провадження підприємницької діяльності";

- зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0024 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради;

- зобов'язати фізичну особу-суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 відновити попередній стан земельної ділянки, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення, розташованої на земельній ділянці загальною площею 0,0024 га, за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що оскаржуване рішення Нікопольської міської ради прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки для здійснення підприємницької діяльності, в тому числі торгівлі, оформлення права користування земельною ділянкою здійснюється шляхом укладення договору оренди землі. У звязку із чим вважає, що земельна ділянка, надана в користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного незаконного рішення підлягає поверненню територіальні громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради із відновленням попереднього стану земельної ділянки, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення. Водночас, прокурор зазначає, що договір особистого строкового сервітуту від 11.02.2013, укладений між Нікопольською міською радою та ФОП ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення, в установленому порядку не зареєстровано, він вважається неукладеним, та, відповідно, додатковому оскарженню не підлягає.

Справа розглядається за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Нікопольської міської ради.

Відповідач-1 позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов зазначив, що договір особистого строкового сервітуту від 11.02.2013, укладений між Нікопольською міською радою та ФОП ОСОБА_1 є діючим та у судовому порядку не оскаржувався. Про вказане свідчить також той факт, що за даним договором згідно особистої картки платника податків Нікопольської ОДПІ ГУ Міндоходів Дніпропетровської області відповідачем-2 сплачується до місцевого бюджету плата за землю, тобто договір належним чином виконується. Оскаржуване рішення Нікопольської міської ради від 30.11.2012 року №6-25/У, є актом індивідуальної дії органу владних повноважень до повноважень якого відноситься вирішення цих земельних питань, відповідно до пп. 34 п.1 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, яким визначена виключна компетенція міських рад, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказане рішення на даний час є виконаним та відповідно до його приписів виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх припинення. До того ж, стаціонарна тимчасова споруда торгівельного призначення, розташована на земельній ділянці загальною площею 0,0024 га, за адресою: АДРЕСА_1, розміщена згідно паспорту прив'язки тимчасової споруда для провадження підприємницької діяльності, у відповідності до п.2.20 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244. Зазначений паспорт прив'язки павільйонна торгівлі дійсний до 24 травня 2016 року, що свідчить про те, що відповідач-2 не самовільно розмістив тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, а тому підстави для її демонтажу відсутні. Крім того, відповідач-1 зауважив, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу (дерегуляція)" № 191-VІІІ від 12.02.2015р., встановлено вид права земельного сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). Просив заяву прокурора залишити без задоволення.

Відповідач-2 позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов зазначив, що оскаржуване рішення прийняте Нікопольською міською радою на законних підставах, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та у межах своїх повноважень, а договір особистого строкового сервітуту від 11.02.2013, укладений між відповідачами на підставі вказаного рішення, на даний час є діючим та виконується сторонами, про що свідчить вільне та відкрите розміщення належної відповідачу-2 стаціонарної тимчасової споруди на вказаній земельній ділянці та внесення сервітуарієм плати за її розміщення. Також вказує, що на законодавчому рівні було вирішено питання щодо прав земельного сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу (дерегуляція)" № 191-VІІІ від 12.02.2015р. Просив в позові відмовити.

Третя особа надала письмові пояснення від 14.04.2015р. № 170/01-08, в яких зазначила, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Цим Порядком розглянуто процедурні питання, які стосуються архітектурно-містобудівних аспектів розміщення тимчасових споруд. Питання земельних відносин щодо встановлення тимчасових споруд законодавчо не врегульовано. У звязку з цим, з метою врегулювання діяльності у сфері розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Нікополя було розроблено регуляторний акт, який пройшов всю передбачену законодавством процедуру оприлюднення, та затверджений рішенням Нікопольської міської ради від 24.02.2012р. № 1-17/VІ „Про затвердження Порядку щодо встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовими спорудами для провадження підприємницької діяльності за рахунок земель комунальної власності у м. Нікополі. На підставі цього Порядку протягом 2012-2014р.р. в м. Нікополь проводилась процедура оформлення документів на встановлення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Вважає, що надання відповідачу-2 вказаної земельної ділянки для розміщення стаціонарної тимчасової споруди відбулося відповідно до вимог законодавства, у звязку із чим підстави для задоволення вимог прокурора відсутні.

Під час судового розгляду справи від відповідача-1 та третьої особи надійшли клопотання про припинення провадження у справі (клопотання Нікопольської міської ради від 08.05.2015р., пояснення Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 28.04.2015р. № 209/01-08), мотивовані тим, що на законодавчому рівні вже вирішено питання щодо прав земельного сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу (дерегуляція)" № 191-VІІІ від 12.02.2015р., яким внесені зміні до ст. 99 Земельного кодексу України, у звязку із чим спір між сторонами на час розгляду справи є відсутнім.

В судове засідання 08.06.2015р. представники відповідачів та третьої особи не зявилися.

28.05.2016р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача-1 про розгляд справи без участі представника Нікопольської міської ради.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів та третьої особи, оскільки про час та місце розгляду справи останні повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалася перерва з 12.05.2015р. по 28.05.2015р.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, оцінивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2012р. Нікопольською міською радою прийнято рішення № 6-25/VI "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою споруду для провадження підприємницької діяльності", відповідно до якого надано дозвіл фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту на земельну ділянку площею 24,00 кв.м. з розміщенням стаціонарної тимчасової споруди площею 8,50 кв.м. для торгівлі продовольчими товарами на АДРЕСА_1 та встановлено орендну плату в розмірі 5% від діючої грошової оцінки землі.

11.02.2013р. на виконання зазначеного рішення, між Нікопольською міською радою (власник земельної ділянки) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сервітуарій) укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності (надалі - Договір).

Згідно п. 2.1. Договору, строковий сервітут встановлено терміном на 3 роки.

Договір 11.02.2013р. зареєстровано в книзі обліку за № 79.

Прокурор вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем-1 із порушенням чинного законодавства, яким прямо передбачено, що для здійснення підприємницької діяльності, в тому числі торгівлі, оформлення права користування земельної ділянкою здійснюється шляхом укладання договору оренди. Крім того, розміщення стаціонарної тимчасової споруди в порядку, передбаченому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244, яким керувався відповідач-1, приймаючи оскаржуване рішення, можливе виключно після оформлення права власності або права користування на земельну ділянку відповідно до вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Водночас, прокурор зазначає, що рішення Нікопольської міської ради № 1-17/VI від 24.02.2012р. "Про затвердження Порядку щодо встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовими спорудами для провадження підприємницької діяльності за рахунок земель комунальної власності у м. Нікополі", на підставі якого приймалось оскаржуване рішення, скасоване постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2014р. у справі № 804/15382/14, яка набрала чинності.

Таким чином, предметом спору у даній справі є вимога прокурора про визнання недійсним рішення Нікопольської міської ради від 30.11.12р. № 6-25/VI "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою споруду для провадження підприємницької діяльності" та, як наслідок, зобовязання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0024 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради із відновленням попереднього стану земельної ділянки, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення, проти чого заперечують відповідачі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та інші юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право земельного сервітуту унормовано Главою 16 Земельного Кодексу України.

За приписами статі 98 Цивільного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді, на транспортному; право прокладання та експлуатації лінійних комунікацій; право відводу і забору води та право проходу до природної водойми; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути (стаття 99 цього ж Кодексу в редакції яка була чинна на час прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення).

Порядок встановлення земельних сервітутів унормований статтею 100 Земельного кодексу України. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічні вимоги визначені і у статті 402 Цивільного кодексу України.

Таким чином, чинна на час прийняття оскаржуваного рішення редакція Земельного кодексу України, не передбачала можливість встановлення земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд, право користування такою земельною ділянкою, мало оформлятися шляхом її передачі в оренду, в порядку передбаченому Законом України "Про оренду землі".

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що рішення Нікопольської міської ради від 30.11.2012р. № 6-25/VI "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою споруду для провадження підприємницької діяльності", суперечить вимогам чинного на час його прийняття законодавства, що є підставою для визнання такого рішення недійсним.

Одночасно, за встановлених обставин, господарський суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги прокурора щодо зобовязання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0024 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради із відновленням попереднього стану земельної ділянки, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення.

Так, документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в статті 126 Земельного кодексу України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Відповідно до приписів частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень унормовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Обов'язковій державній реєстрації, за приписами статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право користування (сервітут).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім пунктів 3 і 5 розділу 1 та пункту 4 розділу IІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2013 року. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень названого Закону державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року. До січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Як вбачається з листа Відділу Держземагенства у м. Нікополі Дніпропетровської області від 13.02.2015р. № 10/426-0.5-68/2-15, наданого прокурором в матеріали справи, земельні ділянки на підставі рішень Нікопольської міської ради про надання дозволів на встановлення особистих строкових сервітутів під стаціонарними тимчасовими спорудами для провадження підприємницької діяльності на території м. Нікополя протягом 2012-2014р.р. відділом не реєструвались.

Як встановлено судом, матеріали справи не місять документів, які б посвідчували право відповідач-2 на спірну земельну ділянкою, у звязку із чим земельна ділянка загальною площею 0,0024 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, займається Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 без достатніх правових підстав. Договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 11.02.2013р. не пройшов обов'язкову державну реєстрацію.

Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" унормовано, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який Існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 152 Земельного кодексу України).

Водночас, з урахуванням встановлених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення клопотань відповідача-1 та третьої особи про припинення провадження у справі, у звязку із відсутністю предмету спору, мотивовані тим, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу (дерегуляція)" № 191-VІІІ від 12.02.2015р. встановлено вид права земельного сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), оскільки, розглядаючи даний спір, суд перевіряв відповідність оскаржуваного рішення вимогам законодавства, чинного на час прийняття такого рішення.

Крім того, суд відхиляє заперечення відповідача-2 та третьої особи з посиланням на розміщення відповідачем-2 тимчасової споруди на підставі паспорта прив'язки, оскільки відповідно до наведених судом норм матеріального права, зазначений паспорт, не є документом, на підставі якого виникає право користування земельною ділянкою.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає позовні вимоги прокурора обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати у справі покладаються на відповідачів.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст.4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним рішення Нікопольської міської ради від 30.11.12р. № 6-25/VI "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою споруду для провадження підприємницької діяльності".

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) повернути земельну ділянку загальною площею 0,0024 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул.. Електрометалургів, б. 3, ).

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відновити попередній стан земельної ділянки загальною площею 0,0024 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення, розташованої на вказаній земельній ділянці.

Стягнути з Нікопольської міської ради (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, б. 3, ) в доход Державного бюджету України в особі управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська (49027, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7, р/р 3005 у відділенні банку ГУДКУ у Дніпропетровській області, , МФО 805012) 1 218 грн. 00 коп. (одну тисячу двісті вісімнадцять грн.. 00 коп.) судового збору.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України в особі управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська (49027, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7, р/р 3005 у відділенні банку ГУДКУ у Дніпропетровській області, , МФО 805012) 1 218 грн. 00 коп. (одну тисячу двісті вісімнадцять грн.. 00 коп.) судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дати його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 15.06.15р.