номер провадження справи 20/88/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 Справа № 908/2022/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційна вагонна компанія (01033, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69; поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Нижній Вал, буд. 19/21)

до відповідача: Державного підприємства Донецька залізниця (83000, Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, буд. 68; 84313, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Шкадінова, буд. 60; електронна пошта: ; ; тел. , 3195877, 3194722)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство Укренерготранс (49050, м. Дніпропетровськ, вул. Володі Дубініна, буд. 8)

про стягнення суми 233563,58 грн.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. № б/н від 20.03.2015 р.);

Від відповідача не зявився (ОСОБА_2 (дов. № в.о.Н-01/1828 від 07.07.2014р.) в судовому засіданні 23.04.2015 р.));(ОСОБА_3 (дов.№в.о.Н-01/564 від 01.04.2015 р.) в судовому засіданні 13.05.2015 р.))

Від третьої особи ОСОБА_4 (дов. б/н від 12.01.2015 р.);

- ОСОБА_5 (дов. б/н від 18.03.2015 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з відповідача суми 233563,58 грн. неправомірно списаних грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.03.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2022/15-г, справі присвоєно номер провадження 20/88/15, справу призначено до розгляду на 23.04.2015 р., на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство Укренерготранс. На підставі ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва до 13.05.2015 р. Ухвалою суду від 13.05.2015 р. на підставі ст. 69 ГПК України продовжено строк вирішення спору на 15 днів до 11.06.2015 р. включно, на підставі ст. 77 ГПК України рогляд справи відкладено на 02.06.2015 р., потім на 09.06.2015 р.

У судовому засіданні 09.06.2015 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням письмових пояснень, які надійшли до суду 23.04.2015 р., 02.06.2015 р. Позовні вимоги мотивовано наступними обставинами. На виконання договору комісії № 20/12-К-2010СВ від 20.12.2010 р., укладеним між позивачем та ПрАТ «Укренерготранс», 25.07.2014 р. за залізничними накладними №№ 45544053, 45544061, 45544087 зі ст. Дніпродзержинськ ДП «ОСОБА_6 залізниця» (відправник ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. В.Е. Дзержинського) призначенням на ст. Комунарськ ДП «Донецька залізниця» на адресу ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» відправлено 56 порожніх вагона, у т.ч. 42 порожніх вагонів власності позивача. Платником перевізних платежів за перевезення даних вагонів виступало ПрАТ «Укренерготранс». ДП «ОСОБА_6 залізниця» прийняла вагони до перевезення та стягнула з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» по ДП «ОСОБА_6 залізниця» плату за здійснення перевезення 56 порожніх вагонів, в т.ч. 42 порожніх вагона власності позивача. У звязку з проведенням АТО на території Донецької і Луганської областей України та пошкодженням залізничної інфраструктури, з 28.07.2014 р. введено конвенційну заборону на навантаження всіх вантажів та відправлення зі станцій залізниць України, зокрема, на станцію Комунарськ Донецької залізниці. Ці обставини призвели до того, що 56 порожніх вагонів, які прямували зі ст. Дніпродзержинськ призначенням на ст. Комунарськ на адресу ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», відповідно до конвенційної заборони від 28.07.2014 р. були зупинені відповідачем на шляху прямування по ст. Демурене ДП «Донецька залізниця». В звязку з цим ПрАТ «Укренерготранс» був змушений звернутися до відповідача з заявою про здійснення переадресування вагонів на нову станцію призначення ст. Терни ДП «ОСОБА_6 залізниця» на адресу нового одержувача ПАТ «Північний ГЗК». ПрАТ «Укренерготранс» листом від 11.08.2014 р. гарантував залізниці тільки оплату збору за оформлення переадресування вагонів. Однак, 29.09.2014 р. по станції Демурене, крім збору за оформлення переадресування вагонів, з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» № 9101601 по накопичувальній картці № 29090025 додатково безпідставно були списані збір за зберігання 56 вагонів на коліях загального користування в розмірі 8141,28 грн., у т.ч. за 42 вагони власності позивача в розмірі 6105,96 грн.; плата за користування 56 вагонами в розмірі 251054,72 грн., у т.ч. за 42 вагони власності позивача в розмірі 188291,04 грн.; телеграфний збір за повідомлення залізниці на прохання вантажовідправника в розмірі 319,10 грн., у т.ч. за вагони власності позивача в розмірі 239,32 грн. Накопичувальна картка № 29090025 для розгляду та підписання на адресу ПрАТ «Укренерготранс» відповідачем не надавалась. На виконання умов договору комісії № 20/12-К-2010СВ від 20.12.2010 р. позивач прийняв та відшкодував ПрАТ «Укренерготранс» всі понесені останнім витрати, які зазначено вище. Позивач вважає, що списання з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» зазначених коштів було проведено безпідставно. При видачі вантажу одержувачу по ст. Терни 15.08.2014 р. з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» по ДП «ОСОБА_6 залізниця» був списаний добір плати за перевезення переадресованого вантажу. Таким чином, при видачі вантажу (56 вагонів) одержувачу з особових рахунків ПрАТ «Укренерготранс» були списані усі належні провізні платежі за перевезення. Плата, обумовлена положеннями Статуту залізниць, вноситься тільки при умові затримки вагонів, яка сталася з вини вантажоодержувача, власника залізничної підїзної колії, порту, підприємств. У даному випадку затримка вагонів сталася внаслідок дій залізниці, а саме: через конвенційну заборону від 28.07.2014 р. та невиконання залізницею зобовязання щодо доставки вантажу. Акт про затримку вагонів та наказ про затримку вагонів не складались, вантажоодержувачу не надавались, до перевізних документів не додавались. Оскільки ані позивачем, ані ПрАТ «Укренерготранс» телеграфне повідомлення у залізниці не замовляли, внаслідок чого таке повідомлення залізницею не надавалось, списання телеграфного збору за повідомлення в сумі 239,32 грн. також є необґрунтованим. ПрАТ «Укренерготранс» та позивач направляли відповідачу претензії про повернення надмірно нарахованих та безакцептно стягнутих сум. Претензії залишилися без відповіді та задоволення. Позивач, дотримуючись умов договору Комісії, укладеного з третьою особою, відшкодував усі витрати, понесені комісіонером (ПрАТ «Укренерготранс») при виконанні умов договору комісії № 20/12-К-2010СВ. Тому позивач вважає, що неправомірне списання сум збору за зберігання вагонів, телеграфного збору, плати за користування вагонами порушує права та інтереси позивача, як власника рухомого складу, за рахунок якого надає послуги експедитор. Позов обґрунтовано ст.ст. 929 ЦК України, ст.ст. ст.44, 119, 136 Статуту залізниць, Правилами розрахунків за перевезення вантажів, Правилами користування вагонами і контейнерами, ст.ст.1,12,15,21,49,54,56,57,61 ГПК України. У письмовому поясненні позивач вказав, що неправомірними діями відповідача позивачу була завдана майнова шкода в розмірі 233563,58 грн. та додатково обґрунтував позов ст. 1166 ЦК України.

Відповідач у судове засідання, призначене на 09.06.2015 р., не зявився. 09.06.2015 р. на електронну адресу суду від відповідача надійшло письмове клопотання вих. № 2022/2022 від 09.06.2015 р., в якому зазначено, що станом на 08.06.2015 р. рух автотранспорту по автошляху Донецьк-Запоріжжя закрито, через що представник відповідача не має можливості прийняти участь у судовому засіданні.

У судовому засіданні, призначеному раніше, присутній представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, викладених у письмовому поясненні вих. № 2022/2022 від 22.04.2015 р., яке надійшло на електронну адресу суду 22.04.2015 р. (оригінал пояснення надійшов поштою 13.05.2015 р.). У поясненні зазначено, що, як вбачається з матеріалів позовної заяви, платником за перевезення вантажу є ПрАТ «Укренерготранс». Договір комісії № 20/12-К-2010СВ був укладений між позивачем та третьою особою у справі. Позивачем не надано доказів існування правовідносин із залізницею, а відтак і порушень інтересів позивача з боку залізниці неможливе. Вважає, що ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» не є належним позивачем по справі, оскільки збори за послуги, повязані з перевезенням вантажів, правомірно були списані з особового рахунку платника ПрАТ «Укренерготранс», а не з особового рахунку позивача. Просить відмовити позивачу в задоволенні позову.

Від позивача 13.05.2015 р. надійшло письмове заперечення на відзив, в якому зазначено, що твердження відповідача, викладені в письмову відзиві, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що базуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства України. Дотримуючись умов договору комісії № 20/12-К-2010СВ, позивач прийняв та відшкодував ПрАТ «Укренерготранс» всі понесені останнім витрати, повязані з оплатою: збору за зберігання вагонів на коліях загального користування, плати за користування вагонами, телеграфного збору, які були списані залізницею з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс». У даному випадку відповідачем з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» були списані грошові кошти позивача, оскільки ПрАТ «Укренерготранс» в рамках договору комісії вчиняє правочини в інтересах та за рахунок позивача. Отже, фактична майнова шкода завдана позивачу. Згідно з наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 остаточні розрахунки проводяться залізницею на станції призначення. В даному випадку вантаж (42 порожніх вагони) був виданий одержувачу 13.08.2014 р. Неправомірне списання грошових коштів відбулося 29.09.2014 р., тобто через 47 днів після видачі вантажу одержувачу. Звертає увагу, що виходячи з пояснень третьої особи у справі, остання підтверджує, що грошові кошти неправомірно стягнуті відповідачем з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс», були відшкодовані позивачем і фактично майнова шкода завдана майновим інтересам позивача, а не третьої особи. Виходячи з цього вважає, що саме ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» є належним позивачем по даній справі.

26.05.2015 р. через канцелярію суду від відповідача надійшло письмове доповнення до пояснень, в якому зазначено, зокрема, що ст. 130 Статуту залізниць містить повний перелік випадків, коли позивач, як одержувач вантажу, має право звернутися до суду з позовом до залізниці. Статут залізниць не передбачає права одержувачу вантажу звертатися з позовом до залізниці в разі стягнення неправомірно списаних грошових коштів. Предметом спору є неправомірно списані грошові кошти з особового рахунку платника ПрАТ «Укренерготранс». Спірні кошти були списані на підставі договору № Е-050047, який укладено між залізницею та ПрАТ «Укренерготранс». Вважає, що обставини, викладені у справі позивачем, не були підтверджені належними доказами. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

09.06.2015 р. від позивача надійшло письмове заперечення на відзив, в якому позивач, зокрема, зазначив, що твердження відповідача щодо неналежності позивача в звязку з відсутністю у останнього договірних відносин з відповідачем з безпідставними, оскільки зобовязання між сторонами можуть базуватися як на договірних відносинах, так і на не договірних відносинах (ст.ст. 1114-1194 ЦК України). Вважає, що за своєю правовою природою між сторонами склалися правовідносини, повязані з виконанням договору комісії та договору перевезення вантажу, які регулюються нормами ЦК України (глава 64 розділу ІІІ), Статутом залізниць України, Правилами розрахунків за перевезення вантажів, Правилами користування вагонами, контейнерами та іншими нормативно-правовим актами. Фактично права та інтереси позивача, як комітента за договором комісії, були порушені відповідачем у звязку з неправомірним списанням з особового рахунку комісіонера коштів.

Представник третьої особи надав письмові пояснення, які надійшли через канцелярію суду 23.04.2015 р., зазначивши, що позивач у звязку з дією конвенційної заборони № ЦЗМ-14/1263 від 28.07.2014 р. був змушений здійснити переадресування вагонів на нову станцію призначення на нового одержувача. Листом від 11.08.2014 р. на адресу залізниці щодо переадресування вагонів, ПрАТ «Укренерготранс» гарантувало залізниці тільки оплату збору за оформлення переадресування вагонів. Однак, 29.09.2014 р. крім збору за оформлення переадресування вагонів, з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» додатково безпідставно були списані кошти. Позивач прийняв та відшкодував всі понесені останнім витрати - кошти, які списані з рахунку відповідачем. При видачі вантажу одержувачу 15.08.2014 р. з особових рахунків платника ПрАТ «Укренерготранс» були списані усі належні провізні платежі за перевезення. Накопичувальна картка № 29090025 від 29.09.2014 р. для розгляду та підписання на адресу ПрАТ «Укренерготранс» від відповідача не надавалась. Акт про затримку вагонів не складались, вантажоодержувачу не надавались, до перевізних документів не додавались. Крім того, оскільки ні позивач, ні третя особа телеграфне повідомлення у залізниці не замовляли, внаслідок чого таке повідомлення залізницею не надавалось, списання телеграфного збору за повідомлення в сумі 239,32 грн. також є необґрунтованим. Вважає, що списання залізницею з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» коштів відбулося через конвенційну заборону (не з вини позивача) та є необґрунтованим.

Суд визнав можливим розглянути справу на підставі ст. 75 ГПК України у відсутність відповідача за наявними в ній матеріалами

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оглянувши оригінали документів, суд

ВСТАНОВИВ:

29.07.2010 р. між ПрАТ «Укренерготранс» (експедитор, третя особа) та ДП «Донецька залізниця» (залізниця, відповідач) укладений договір № Е-050047 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до п. 1.1 предметом даного договору є проведення експедитором (ПрАТ «Укренерготранс») розрахунків з залізницею (ДП «Донецька залізниця») за надані нею послуги з перевезення вантажів, порожніх власних та орендованих вагонів та інші послуги вантажовідправникам/вантажоодержувачам (далі вантажовласникам).

Цим договором передбачаються умови оплати експедитором вартості послуг залізниці (оплата залізничного тарифу, плата за користування вагонами, збори за подачу і забирання вагонів і інші додаткові послуги) наданих вантажовласникам, при здійсненні експортно-імпортних та внутрішніх перевезень вантажів, а також інших послуг по договірним тарифам (п. 1.3).

Відповідно до п. 1.2 договір не передбачає переуступку боргу експедитора третій особі, а також розрахунки заліковими коштами.

Згідно з п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 залізниця зобовязалася: приймати до перевезення вантажі, згідно з заявками вантажовласників, порожні власні або орендовані вагони на підставі договорів власників вагонів із відправниками, одержувачами, експедиторами, здійснювати ці перевезення та надавати додаткові послуги, повязані з цими перевезеннями, з оплатою їх експедитором; здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з експедитором за перевезення вантажів, порожніх приватних та орендованих вагонів і надані додаткові послуги вантажовласникам, згідно з діючих тарифів, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати експедитору відповідні розрахункові документи; для проведення розрахунків і обліку сплачених сум відкрити для експедитора особовий рахунок з присвоєнням єдиних кодів платника 9100478, 9101601.

Експедитор відповідно до п.п. 2.2.1 (в редакції додаткової угоди № 3 від 03.08.2010 р.), 2.2.5 зобовязався: здійснювати попередню оплату тарифу та додаткових послуг, наданих залізницею вантажовласникам, згідно зі ОСОБА_7, Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів, калькуляціями по наданню послуг вантажовласникам за вільними тарифами; здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та інші транспортні послуги на умовах цього договору шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення на поточний рахунок залізниці зі спеціальним режимом використання. Редакція п.2.2.5 неодноразово змінювалася в частині зазначення номера рахунку та банківської установи.

Згідно з п. 3.2 у міру виконання перевезень та надання послуг вантажовласникам залізниця відображає в особовому рахунку експедитора використання коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, на підставі відповідних документів.

Відповідно до п. 7.1 за цим договором залізниця надає експедитору послуги на станціях Донецької залізниці за умови наявності коштів на його особовому рахунку.

Додатковою угодою від 12.08.2013 р., №13 від 24.12.2014 р. сторони визначили пролонгувати термін дії договору до 31.12.2014 р., потім до 31.12.2015 р., але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань за договором.

20.12.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна вагонна компанія» (комітент, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Укренерготранс» (комісіонер, третя особа) укладено договір комісії № 20/12-К-2010-СВ, відповідно до якого комісіонер зобовязався за дорученням комітента за плату вчинити правочини, зумовлені цим договором та перелічені у п. 2.1, від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з п. 3.3 договору при виконанні доручень за цим договором комітент відшкодовує понесені комісіонером в його інтересах витрати, які повязані із: здійсненням провізних платежів залізницям за послуги з організації перевезення порожніх приватних вагонів; сплатою банківських витрат, повязаних з переказом комісіонером комітенту іноземної валюти; іншими попередньо погодженими з комітентом витратами, повязаними з виконанням комісіонером доручення за цим договором. Вказані витрати комісіонера утримуються комісіонером із сум, одержаних при виконанні доручення за цим договором, в ході виконання доручення. Доручення вважаються виконаними з моменту затвердження комітентом зазначеного у п. 5.1 цього Договору звіту комісіонера.

Договір комісії, відповідно до п. 10.1, діє до 31.12.2015 р.

Згідно з конвенційною забороною № ЦЗМ-14/1263 від 28.07.2014 р. заступника генерального директора Укрзалізниці на підставі ст. 29 Статуту залізниць України введено заборону перевезень, зокрема, по станції Комунарськ Донецької залізниці для всіх відправлень та всіх одержувачів; дія заборони з 28.07.2014 р. до відміни.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі договору комісії № 20/12-К-2010-СВ ПрАТ «Укренерготранс» було організовано перевезення вантажу (42 порожніх вагонів власності ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» (позивача).

Листом від 11.08.2014 р. вих. № 3.4-523 ПрАТ «Укренерготранс» (третя особа) звернулося до ДП «Донецька залізниця» (відповідача) щодо організації переадресування 56 порожніх власних на піввагонів, зокрема, власності позивача, слідуючих на станцію Комунарськ Донецької залізниці зі станції Дніпродзержинськ. Переадресування просив здійснити по станції Демурене Донецької залізниці по старим документам на нову станцію ОСОБА_6 залізниці в адресу нового одержувача. Зазначено, що оплату збору за переадресування порожніх власних вагонів та добір тарифу по переадресуванню гарантує по станції Демурене Донецької залізниці зі свого о/р № 9101601.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2014 р. відповідачем з особового рахунку ПрАТ «Укренерготранс» № 9101601 по накопичувальній картці № 29090025 було списано грошові кошти в загальній сумі 2592515,10 грн., із яких, як зазначають сторони та третя особа у справі: сума 6105,96 грн. збір за зберігання 42 вагонів власності позивача на коліях загального користування, сума 188291,04 грн. плата за користування 42 вагонами власності позивача, сума 239,32 грн. телеграфний збір за повідомлення залізниці на прохання вантажовідправника.

30.09.2014 р. між позивачем та ПрАТ «Укренерготранс» був підписаний звіт № 18 по договору комісії № 20/12-К-2010-СВ від 20.12.2010 р. Згідно з даним звітом відповідно до умов п. 3.3 договору сума витрат, понесений комісіонером у результаті виконання доручення, які належать відшкодуванню складає: 1522804,88 грн., а саме: відправка порожніх вагонів 433791,80 грн. та 1306815,70 грн. У додатках №№ 1-18 до звіту визначено перелік послуг. Зокрема, в додатку № 18 зазначено по ст. Демурине Донецької залізниці 29.09.2014 р.: плата за користування вагонами 225949,25 грн. (188291,04 грн. без ПДВ), повідомлення залізниці 287,18 грн. (239,32 грн. без ПДВ), збір за зберігання вантажу 7327,15 грн. (6105,96 грн. без ПДВ). ПрАТ «Укренерготранс» перерахував ТОВ «ІВК» суму 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 8441 від 20.10.2014 р., із призначенням платежу: оплата за користування вагонами третіми особами по дог. №20/12-к-2010-св від 20.12.2010 р., у т.ч. ПДВ 20% = 33333,33грн.

ПрАТ «Укренерготранс» 09.10.2014 р. за вих. № 3.5-1275 та позивач 24.02.2015 р. за вих. № 069 направили відповідачу претензії, згідно з якими вимагали повернення надмірно нарахованих та безакцептно стягнутих грошових коштів. Претензії з боку відповідача залишились без відповіді та задоволення.

У березні 2015 р. ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» звернулося до суду з позовом, за яким порушено провадження у даній справі, про стягнення з ДП «Донецька залізниця» суми 233563,58 грн. неправомірно списаних грошових коштів.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню на наступних підставах.

Із матеріалів справи слідує, що спір виник із правовідносин перевезення вантажу залізничним транспортом, договором транспортного експедирування (між відповідачем та третьою особою) та договором комісії, укладеним між позивачем та третьою особою.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Аналогічний припис містить ст. 307 ГК України.

Частиною 5 ст. 307 ГК України визначено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність субєктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України Про залізничний транспорт (далі Закон) визначено, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України Про транспорт, цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Статуту залізниць України (далі Статут), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 457 (із подальшими змінами), Статут залізниць України визначає обовязки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до ст. 6 Статуту накладна основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обовязковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача.

Аналогічне викладено в Правилах оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р.

Договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній (Правила приймання вантажів до перевезення, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644).

Як вбачається із позовної заяви, у підставі позову та долучених до позовної заяви копій претензій, 25.07.2014 р. третьою особою ПрАТ «Укренерготранс» за залізничними накладними № 45544053, 45544061 та №45544087 організовано відправлення 56 порожніх вагонів на ст. Комунарськ Донецької залізниці. Із цих вагонів 42 порожніх вагони є власністю позивача ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія».

Під час розгляду спору суду не надано вказаних у підставі позову залізничних накладних № 45544053, 45544061 та №45544087, доказів права власності ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» на 42 порожніх вагони, які були предметом перевезення. Однак, із листування учасників спору (лист №3.4-523від 11.08.2014 р., накопичувальні картки, претензії №3.5-1275 від 09.10.2014 р., №069 від 24.02.2015 р., додатки до звіту комісіонера №18від 30.09.2014 р., переліки Єдиного технологічного центру по обробці документів ДП «Донецька залізниця» (витяги), письмових пояснень сторін та третьої особи у справі) слідує і учасниками процесу не заперечується даний факт, у суду не виникло сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а тому в силу приписів ст.35 ГПК України ці обставини можуть не доказуватися перед судом. Судом встановлено, що позивач не був стороною договору перевезення, не перебував з відповідачем у зобовязальних відносинах під час розгляду спору жодною із сторін не надано доказів укладання договору між позивачем та відповідачем.

Платником згідно з матеріалами справи і дослідженими доказами даного перевезення був ПрАТ «Укренерготранс» (третя особа у справі) і правовідносини відповідача ДП «Донецька залізниця» врегульовані з третьою особою договором № Е-050047 від 29.07.2010 р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Разом з тим, судом встановлено, що правовідносини між ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» (позивач) і ПрАТ «Укренерготранс» (третя особа у справі) врегульовані окремим договором комісії № 20/12-К-2010-СВ від 20.12.2010 р.

У силу загальних положень зобовязального права у разі укладення сторонами договору обовязки за таким договором можуть бути присуджені лише відповідно до умов договору, які сторонами детально визначені і не можуть бути присуджені якщо сторонами таких умов не обумовлювалось (ст.ст.14, 509, 510, 526, 626, 627, 629 ЦК України).

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. (ст.511 ЦК України)

Законодавством передбачено розмежування в окремі інститути послуги «перевезення» та «транспортне експедирування». Тобто, ці договори є самостійними спеціальними договорами про надання послуг. За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу (ст.929 ЦК України). Із змісту ст.ст. 909, 929 ЦК України слідує, що за договором перевезення у перевізника (відповідача) виникає обовязок доставити вантаж у пункт призначення і право отримати плату за перевезення, а у експедитора виникає обовязок особисто виконати експедиційні послуги, повязані з перевезенням вантажу, або організувати їх виконання та право отримати плату за ці послуги.

Відповідно до п.п.1,1, 1.2,1.3 Правил розрахунків за перевезення вантажів (ст. 62 Статуту ), затверджених наказом №644 від 21.11.2000 р., зареєстрованим Мін'юстом України 24.11.2000 за № 864/5085, платежі за перевезення вантажів і надання додаткових послуг можуть уноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць. Плата за перевезення вантажу вноситься відправником під час оформлення перевезення. Плата може вноситися іншим платником, з яким залізницею укладено договір. (Абзац перший п.1.2 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства інфраструктури № 513 від 14.10.2014). Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення.

Згідно з п. 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковим підрозділом, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Із матеріалів справи слідує, що списання спірної суми відповідачем відбулося на підставі Договору № Е-050047 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 29.07.2010 р., і списання було здійснено з рахунку не позивача, а третьої особи ПрАТ «Укренерготранс». Оскільки позивач не є стороною даного двохстороннього договору, і даним договором не передбачено виникнення прав для ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія», то суд вважає, що з вимогою про стягнення 233 563,58 грн. із визначеною правовою природою - неправомірно списаних грошових коштів має право звертатися до суду сторона договору ПрАТ «Укренерготранс», оскільки саме з його рахунку здійснено списання.

Статтею 1 ГПК України передбачено право на звернення до господарського суду підприємств та організацій за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст.133 Статуту залізниць передача іншим організаціям або громадянам права на предявлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноважений особі, яка виступає від їх імені.

Як вказано вище, заявлена до стягнення сума 233 563,58 грн., як вбачається із накопичувальної картки, претензії та позовної заяви, є збором за зберігання вагонів на коліях загального користування, платою за користування вагонами, телеграфним збором і відповідно до Статуту залізниць ця плата та збір не є мірою відповідальності, яка може застосовуватися лише за наявності вини сторони у зобовязанні. Тобто, це оплата за договором і оспорювати підстави для стягнення і її розмір може сторона, яка сплатила (з рахунку якої списано ці кошти). Тому суд не бере до уваги по даному предмету спору посилання позивача та третьої особи на те, що затримка вагонів сталася внаслідок дій залізниці, а саме: через конвенційну заборону від 28.07.2014 р. та невиконання залізницею зобовязання щодо доставки вантажу, а також на факт непідписання накопичувальних карток, не складення акту та наказу про затримку вагонів та ненадання цих документів вантажоодержувачу.

Посилання позивача на укладений між ним та третьою особою договір комісії №20/12-К-2010-СВ від 20.12.2010 р., досліджені у судовому засіданні представлені позивачем письмові докази (зокрема, звіт №18 від 30.09.2014 р. до договору комісії, акт звірки взаєморозрахунків між позивачем та третьою особою за період з 01.09.2014 р. по 31.01.2015 р., платіжне доручення №8441 від 20.10.2014 р.) свідчать про те, що позивач прийняв виконання третьою особою, як комісіонером, свої зобовязань за договором комісії. Однак це не свідчить, що у разі не згоди зі списанням з рахунку третьої особи 233563,58 грн., позивач має право стягувати з ДП «Донецька залізниця» вказану суму як плату за надання послуг.

При цьому суд брав до уваги, що відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно з ст.1016 ЦК України за договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере). У разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобовязаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи.

Таким чином, із правовідносин, які виникли між позивачем та ПрАТ «Укренерготранс» за договором комісії слідує, що ПрАТ «Укренерготранс» діяв в інтересах та за рахунок позивача, оскільки повинен був укласти правочин з відповідачем. Однак, договір комісії не породжує відносин прямого представництва. Комісіонер (третя особа, з якої списані кошти) діяла, хоча і в інтересах комітента (позивача), але від власного імені, на підставі окремого договору з залізницею, що виключає можливість виникнення відносин представництва. Комісіонер став стороною в договорі з відповідачем, набув прав та обовязків. ДП «Донецька залізниця», яка уклала договір з комісіонером, не стала учасником (стороною) договору комісії і договір комісії не став підставою в силу приписів ст.ст.11,509 ЦК України виникнення зобовязань для відповідача. Між відповідачем та ПрАТ «Укренерготранс» (комісіонером) є самостійний договір, який регулюється правовідносинами транспортного експедирування. Із представлених суду договорів слідує, що комітент (позивач) та відповідач не відповідають один перед одним за договором комісії, зі всіма претензіями кожен з них може звертатися лише до комісіонера (третьої особи), так же як і третя особа (комісіонер) може предявити вимоги до залізниці у разі виникнення спору, в тому числі в частині оплати.

Суд вважає, що по суті позов подано по даному предмету і підстав позову в інтересах третьої особи ПрАТ «Укренерготранс». ГПК України не передбачено права однієї особи звертатися до господарського суду з позовними вимогами в інтересах іншої особи.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення, ця вимога повинна спиратися на підставу позову. За змістом ст.54 ГПК України позивач самостійно визначає предмет та підстави поданого позову, тобто зміст вимоги та матеріально правові обставини, на які він посилається. Зміна предмету або підстав позову може мати місце лише до переходу судом до розгляду справи по суті (ст.22 ГПК України), викладатися у вигляді окремою заяви та копія цієї заяви повинна бути направлена (вручена) відповідачу, оскільки в іншому випадку ці процесуальні дії будуть порушенням прав відповідача, принципів рівності і змагальності сторін (ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України). Письмове пояснення згідно з ст.32 ГПК України є доказом у справі, а не заявою про зміну позовних вимог.

У письмових поясненнях відповідач визначив заявлену до стягнення суму як шкоду із посиланням на ст. 1166 ЦК України. Суд не надає оцінку і не розглядає правомірність цих обґрунтувань, оскільки це не просто зміна (доповнення) посилання на норми права (доповнення його новими обставинами), по суті це є зміна позову, що не оформлена відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу, не може бути прийнята на цій стадії розгляду справи . Вимоги про стягнення шкоди регулюються окремим розділом ЦК України, є внедоговірними, у разі їх розгляду закон вимагає інший предмет доказування (всі чотири складові частини шкоди). Суд вважає необґрунтованим посилання позивача та третьої особи в судовому засіданні на постанову Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. - на право суду посилатися в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, і це не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог, оскільки в даному випадку, враховуючи укладення між учасниками процесу декількох договорів, виникнення декількох правовідносин, розгляд вимог про стягнення 233563,58 грн. на підставі ст.1166 ЦК України як шкоди неможливо у межах вирішення даної справи, оскільки це буде виходом за межі позовних вимог, що суперечить ст.83 ГПК України. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, суд не бере до уваги посилання позивача та третьої особи на інші норми права та письмові докази (в тому числі листування, претензії), вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку з інших підстав або по іншому предмету спору.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 15 червня 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.