КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 5011-31/17917-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Шкрум І.П. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Мужик Л.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року

у справі № 5011-31/17917-2012 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вільний" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" про визнання недійсним договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2013 року позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2013 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" залишена без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2013 року у справі № 5011-31/17917-2012 - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2014 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2013 року у справі № 5011-31/17917-2012 - без змін.

Постановою Верховного Суду України від 19.08.2014 року задоволено частково заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна", скасовано постанову Вищого господарського суду України від 17.02.2014 року з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2014 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2013 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2013 року у справі № 5011-31/17917-2012 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 (суддя Нечай О.В.) у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вільний" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі №5011-31/17917/2012 винесене з грубим порушенням норм матеріального права, судом були порушені норми процесуального права, судом було невірно застосовано положення матеріального права та не надано вірної правової оцінки істотним обставинам справи, а тому рішення суду є незаконною і підлягає скасуванню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що у зв'язку з тим, що ціна спірного Договору перевищує 30000,00 грн., тому відповідно до умов Статуту товариства у генерального директора були відсутні повноваження на укладення спірного правочину від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний», оскільки відсутня відповідна згода загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на укладення цього правочину.

Відтак, з урахуванням встановленої у статуті товариства виключної компетенції загальних зборів учасників товариства щодо надання згоди на укладення товариством спірного правочину та на надання повноважень генеральному директору на укладення такого договору, тому повинна бути обов'язкова наявність згоди загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на укладення спірного договору.

Також скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що при підписанні спірного правочину у Лізингоодержувача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки спірний правочин вчинився за межами повноважень виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний», тобто з перевищенням повноважень цього органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, в момент вчинення договору №Р150 сторонами не було виконано вимог законодавства, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Гончарову С.А.

На підставі ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п. 3.1.7 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року, сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі Гончаров С.А. (головуючий), Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.02.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 року розгляд справи за апеляційно скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року відкладено на 03.03.2015 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 02.03.2015 року відзивом, проти доводів в апеляційні скарзі заперечив та просить суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 - без змін.

У судовому засіданні, що відбулось 03.03.2015 року оголошено перерву до 17.03.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 року продовжено строк вирішення спору за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 на п'ятнадцять днів та відкладено на 31.03.2015 року.

У зв'язку з перебуванням у відпустці Шаптали Є.Ю. відповідно розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року, справу призначено до повторного автоматичного розподілу та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Самсін Р.І.

У судовому засіданні, що відбулось 31.03.2015 року оголошено перерву до 08.04.2015 року.

У судовому засіданні 08.04.2015 року оголошено перерву до 30.04.2015 року.

Апелянт, відповідно до поданих 08.04.2015 року пояснень до апеляційної скарги, зазначає, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що договір може бути визнаний недійсним лише на майбутнє і неможливо визнати його недійсним так як він вже раніше був припинений сторонами - не відповідає нормам чинного законодавства і фактичним обставинам справи.

Також, Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільний", 08.04.2015 року подана заява про доручення до матеріалів справи додаткових документів, які надають характеристику генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний", що укладав оспорюванний договір фінансового лізингу №F 150 від 10.06.2008 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 28.04.2015 року письмовими поясненнями, додає низку документів на підтвердження повідомлення лізінгоодержувача про розірвання оспорюваного договору та витребування предметів лізінгу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вільний", згідно з поданим до суду 29.04.2015 року додатковими поясненнями зазначає суду, що судова практика стало вказує, що схвалення угоди повино відбуватись не просто юридичною особою, а уповноваженим представником цієї юридичної особи і в особі наділеного повноваженнями органу товариства, в данному випадку таке схвалення могло відбутись лише рішенням загальних зборів.

Апелянт, через канцелярію суду 29.04.2015 року подає клопотання про зупинення провадження по справі, яке вмотивоване тим, що 15.04.2015 року Господарським судом Запорізької області за позовом Овчіннікова Олександра Івановича порушено провадження у справі № 908/2574/15-г про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Вільний, оформлених протоколом № 3 від 28.05.2008 року та вважає, що Протокол № 3 є одним з доказів по справі № 5011-31/17917-2012, який розглядається в сукупності з іншими доказами та впливає на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Наведені клопотання апелянта про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом не встановлено неможливість (зокрема, через наявність будь-яких перешкод) розгляду даної справи до вирішення справи № 908/2574/15-г за позовом Овчіннікова Олександра Івановича та до розгляду апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року.

30.04.2015 року судове засідання по справі № 5011-31/17917-2012 не відбулось, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Гончарова С.А. у відпустці.

У зв'язку з перебуванням у відпустці Самсіна Р.І. відповідно розпорядження Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року, справу призначено до повторного автоматичного розподілу та сформовано колегію суддів у складі: Гончарова С.А. (головуючий), суддів Скрипки І.М., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року у визначеному складі суду за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 10.06.2015 року.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

10.06.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільний" (лізингоодержувач) був укладений Договір № F150 (далі - Договір), відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався передати лізингоодержувачу у володіння та користування на певний строк майно (далі - предмет лізингу), спеціально придбане ним у визначеного лізингоодержувачем постачальника відповідно до встановлених позивачем специфікацій та умов, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти цей предмет лізингу, користуватись ним за цільовим призначенням, сплачувати лізингодавцю плату та в кінці строку дії Договору придбати предмет лізингу собі у власність за ціною, визначеною в цьому договорі.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що предметом лізингу є комбайн зернозбиральний КЗС-11 "Дніпро 350" з жаткою та візком (3 комплекти), рік виробництва: 2006, серійний номер: 00836276, серійний номер 00836280, серійний номер: 00836289; ціна предмета лізингу складає 3750000,00 грн. з ПДВ; термін поставки - 1 місяць з дати оплати авансового платежу постачальнику, постачальником є Товариство з обмеженою відповідальністю "Технік Машинес Інтернешенел".

При цьому, сторони погодились, що наведені терміни поставки та ціна предмета лізингу є попередніми та підлягають остаточному погодженню в договорі поставки, який буде укладатися при участі цих же сторін та постачальника (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1.1 Договору визначено строк лізингу в місяцях - 42 місяці. Позивач зазначав в суді першої інстанції про те, що підписання Договору від імені позивача директором відбулось з обмеженим обсягом цивільної дієздатності, тобто з перевищенням своїх повноважень, посилаючись на пункт 6.3.4 п.п. 10 Статуту позивача, який обмежує повноваження керівника товариства щодо укладення правочинів на суму, що перевищує 30000,00 грн. без згоди загальних зборів учасників товариства. Крім того, позивач зазначає, що загальними зборами учасників позивача рішення щодо згоди на укладення вказаного Договору не приймалось. В журналі реєстрації загальних зборів позивача відсутній запис щодо проведення зборів з приводу укладання спірного договору. Стосовно наданого з боку відповідача протоколу загальних зборів № 3 від 28.05.2008 року позивач зазначив, що відповідно до висновку почеркознавчої експертизи в даному протоколі підпис від імені Овчіннікова О.І. в графі: "Голова зборів" - виконаний не Овчінніковим Олександром Івановичем, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису Овчіннікова О.І.

А відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, посилається на свою обізнаність щодо обмеженого обсягу повноважень у директора позивача на укладання угоди відповідно до Статуту, однак вказує на наявність на момент підписання Договору протоколу № 3 загальних зборів учасників позивача від 28.05.2008 року, відповідно до якого директору позивача була надана згода на укладення спірного правочину (Договору). Крім того, відповідач зазначає, що у наданому йому витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не було вказано про наявність у директора позивача будь-яких обмежень щодо укладення договорів. Відповідач також стверджує про наявність наступного схвалення оспорюваного правочину, шляхом підписання акту прийому-передачі техніки та передання трьох комбайнів "Дніпро 350" КЗС-11 позивачу, підписання видаткової накладної від 16.06.2008 року.

Відповідач зазначає, що факт наступного схвалення Договору встановлений у постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2011 року у справі № 27/95/10 за позовом ТОВ "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" до ТОВ "Вільний", а тому відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу Українине потребує доведення у цій справі. Факт наступного схвалення правочину, на думку відповідача, також підтверджується сплатою позивачем лізингових платежів. Також відповідач посилається на те, що позовні вимоги у даній справі обґрунтовані обставинами, які були предметом дослідження у справі № 31/5009/2658/11, за результатами розгляду якої постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2012 року залишено в силі рішення господарського суду Запорізької області від 13.07.2011 року про відмову у задоволенні позову про визнання Договору недійсним. Крім того, відповідач заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що постановою Вищого господарського суду України від 20.09.2011 року у справі № 27/95/10 встановлено факт припинення Договору, а оскільки договір фінансового лізингу може бути визнаний недійсним лише на майбутнє, підстави для визнання оспорюваного Договору недійсним відсутні.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсним договору від 10.06.2008 року № F150 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна"

Позовні вимоги вмотивовані тим, що директором позивача укладено спірний договір з перевищенням наданих йому повноважень за відсутності рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний"

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що Договір було укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "СГ Еквіпмент Лізинг Україна" в особі директора Стеця Ореста, який діяв на підставі статуту, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вільний" в особі генерального директора Тутова Івана Васильовича, який діяв на підставі статуту, з іншої сторони.

Як вбачається з частин 1 - 3 ст. 82 Господарського кодексу України, установчим документом акціонерного товариства, товариства з обмеженою відповідальністю і товариства з додатковою відповідальністю є статут.

Установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, склад і компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, з яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів, інші відомості, передбачені статтею 57 цього Кодексу.

Відповідно до п. п. 10 п. 6.3.4 статуту позивача (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору) до компетенції загальних зборів відносяться питання надання згоди на відчуження майна, укладення кредитних правочинів, правочинів позики, емісії векселів та інших правочинів на суму, що перевищує 30000,00 грн.

Пунктом 6.4.4 статуту позивача передбачено, що генеральний директор не має права приймати рішення по відчуженню майна товариства на суму, яка перевищує 30000,00 грн. без згоди на це загальних зборів учасників. Умовами Договору визначено, що ціна предмета лізингу складає 3750000,00 грн. з ПДВ.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами (частини 1 - 4 ст. 62 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищенаведене, генеральний директор позивача мав право на укладення Договору лише при наявності дозволу загальних зборів учасників.

В матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія Протоколу № 3 загальних зборів учасників позивача від 28.05.2008 року про надання згоди на укладення спірного Договору, яка долучена до матеріалів справи представником відповідача.

Проте, вказаний протокол не може вважатися належним доказом надання загальними зборами позивача згоди на укладення оспорюваного правочину, оскільки підписаний не головою зборів Овчінніковим О.І., а іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 4243-11 від 17.04.2012 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз. З огляду на вищенаведене, матеріали справи не містять доказів того, що загальними зборами учасників позивача було надано дозвіл на укладення генеральним директором оспорюваного Договору.

Як вже зазначалось апелянт, в обґрунтування своєї скарги вказує на те, що у зв'язку з тим, що ціна спірного Договору перевищує 30000,00 грн., тому відповідно до умов Статуту товариства у генерального директора були відсутні повноваження на укладення спірного правочину від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний», оскільки відсутня відповідна згода загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на укладення цього правочину.

Відтак, з урахуванням встановленої у статуті товариства виключної компетенції загальних зборів учасників товариства щодо надання згоди на укладення товариством спірного правочину та на надання повноважень генеральному директору на укладення такого договору, тому повинна бути обов'язкова наявність згоди загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на укладення спірного договору.

Але колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Колегія суддів приходить до висновку, що норма статті 241 Цивільного кодексу України має диспозитивний характер, відповідно до якої правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Твердження про те, що правочин повинен бути схвалений виключно загальними зборами учасників ґрунтується на помилковому ототожненні загальних зборів як особи, що не відповідає статті 241 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Загальні збори учасників товариства не є особою у розумінні Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 3.4 Постанови № 11 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснює, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Також позивач зазначає суду, що Договір є змішаним, оскільки поєднує в собі як елементи договору оренди, так і елементи договору купівлі-продажу, а тому при визнанні його недійсним повинні застосовуватись положення законодавства про визнання недійним також договору купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1 - 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 ст. 207 Господарського кодексу України визначено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Пунктом 2.7 постанови Вищого господарського суду України у пункті 3.4 своєї постанови від 29.05.13 № 11 зазначено, що ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення». Договір є розірваний, що встановлено в постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2011 року у справі N 27/95/10, і згідно з положеннями частини другої статті 35 Господарського процесуального кодексу України цей факт є преюдиціальний та доказування не потребує.

За змістом Договору він може бути визнаний недійсним лише на майбутнє. Проте, визнавати Договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони його розірвали.

Так, у постанові № 3-38гс14 від 19.08.2014 року, прийнятої Верховним Судом України у даній справі встановлене наступне: «Договір фінансового лізингу від 10 червня 2008 року № F150, який оспорює заявник, є розірваний, що встановлено в постанові Вищого господарського суду України від 20 вересня 2011 року у справі № 27/95/10, і згідно з положеннями частини другої статті 35 Господарського процесуального кодексу України цей факт є преюдиціальний і доказування не потребує.

Тому визнавати договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення він вже не діяв.

Суд касаційної інстанції, визнаючи договір фінансового лізингу від 10 червня 2008 року № F150 недійсним з моменту його укладення, не застосував норму статті 241 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Таким чином, стаття 241 ЦК України не ставить схвалення правочину в залежності від рішення загальних зборів, а підтвердження такого схвалення є вчинені на його виконання дії, особою в інтересах якої його укладено. Окрім того, суд касаційної інстанції не звернув увагу на частину третю статті 207 ГК України та на правовідносини, що склались між сторонами (договір лізингу) за яким використовувалась техніка протягом певного часу, та проводилась часткова оплата лізингових платежів за користування нею, а суд визнав договір недійсним з моменту його укладення.»

Колегія суддів приходить до висновку, що визнання недійсним договору, який вже є розірваним, не враховує специфіку оспорюваного договору та позицію Верховного Суду України, викладену у наведеній постанові та в постанові від 26.12.2006 року у справі № 20/232, в якій визначено, що визнавати договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент винесення судового рішення він вже не діяв.

Аналогічної позиції при вирішенні господарських спорів про визнання договорів недійсними дотримується Вищий господарський суд України та виклав їх у своїх постановах від 16.05.2012 року у справі № 4/580, від 28.03.11 у справі № 16/191, від 27.04.2011 року у справі №51/639-36/416.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів не приймає довод апелянта і стосовно того, що при підписанні спірного правочину у Лізингоодержувача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки спірний правочин вчинився за межами повноважень виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний», тобто з перевищенням повноважень цього органу.

Колегія суддів погоджується з висноваками суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним Договору з моменту його укладення не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільний" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний», викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вільний» на рішення господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі № 5011-31/17917-2012 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-31/17917-2012 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

Є.Ю. Шаптала