РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа №910/11695/15

за позовом: Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м.Бориспіль,

до відповідача: Корпорації «Альтіс-Холдинг», м.Київ,

про стягнення 12 253,93 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Нагорна А.В. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м.Бориспіль звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Корпорації «Альтіс-Холдинг», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 12019,80 грн., пені в розмірі 216,35 грн. та 3% річних в сумі 17,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині своєчасного відшкодування вартості спожитої електроенергії, отриманої згідно актів б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р. приймання-передачі наданих послуг, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у судове засідання 10.06.2015р., як і в попереднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

Проте, за висновками суду, Корпорація «Альтіс-Холдинг» була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 03146, м.Київ, Святошинський район, вул.Качалова, буд.5-В.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвали від 12.05.2015р. та від 27.05.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Наразі, про отримання Корпорацією «Альтіс-Холдинг» судової кореспонденції свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №379 та №020.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Корпорації «Альтіс-Холдинг», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на наявні в матеріалах справи докази отримання вказаним учасником спору судової кореспонденції, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

З приводу неявки відповідача в судові засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 27.05.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

До того ж, за висновками суду, з 15.05.2015р. у відповідача було більш ніж достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору.

За висновками суду, незважаючи на те, відповідач так і не приймав у часті у розгляді спору, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору чи іншого юридичного факту.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.626 Цивільного кодексу України).

Юридичними фактами є такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Аналогічну позицію наведено у постановах від 14.07.2014р. та від 26.06.2014р. Вищого господарського суду по справах №904/1378/14 та №911/4611/13.

Як свідчать матеріали справи, 08.08.2014р. Корпорацією «Альтіс-Холдинг» було скеровано Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» лист №98/08-85Л, в якому відповідачем зазначено, що останній згідно договору №52-31/1-28 виконує будівельні роботи на об'єкті «Реконструкція будівлі пасажирського терміналу «D» в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Як вказав відповідач, для виконання будівельно-монтажних робіт на об'єкті використовувалась електрична енергія замовника, з огляду на що останній просив позивача надати рахунки на оплату спожитої електроенергії.

На підставі наведеного листа, сторонами було складено та підписано акти б/н від 31.12.2014р. на суму 4607,29 грн., б/н від 31.01.2015р. на суму 3355,14 грн. та б/н від 28.02.2015р. на суму 4057,37 грн. приймання-передачі наданих послуг.

У судовому засіданні 27.05.2015р. судом було оглянуто оригінали наведених актів та встановлено, що останні підписано представниками обох сторін та скріплено печатками суб'єктів господарювання без жодних зауважень та заперечень.

Одночасно, на оплату наведених актів позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури №236-889 від 31.12.2014р., №236/14 від 31.01.2015р. та №236/51 від 28.02.2015р.

Факт направлення рахунків-фактур на адресу Корпорації «Альтіс-Холдинг», що відвідає зазначеній у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалою від 12.05.2015р. було зобов'язано відповідача надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача електроенергії, на оплату якої виставлено рахунки-фактури №236/889 від 31.12.2014р., №236/14 від 31.01.2015р. та №236/51 від 28.02.2015р., а також заперечення щодо отримання наведених рахунків-фактур.

Відповідачем факт споживання електроенергії, загальний обсяг та вартість якої наведено в актах б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р., не спростовано та не заперечено.

Отже, враховуючи приписи чинного законодавства, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України, суд приймає до уваги наведені первинні документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, як належний доказ виникнення у відповідача обов'язку з відшкодування вартості спожитої електричної енергії на загальну суму 12019,80 грн. та волю сторін до настання відповідних правових наслідків, що не суперечить вимогам ст.205 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У статті 530 Цивільного кодексу України зазначено ,що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, 30.03.2015р. Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Корпорації «Альтіс-Холдинг» з вимогою №35-28/5-45 від 30.03.2015р., в якій просило в семиденний строк з дня отримання даної вимоги оплатити рахунки-фактури №236/889 від 31.12.2014р., №236/14 від 31.01.2015р. та №236/51 від 28.02.2015р. на загальну суму 12019,80 грн.

Вказану вимогу було скеровано на адресу Корпорації «Альтіс-Холдинг», яка відвідає зазначеній у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується поштовим повідомленням №257. У відповідності до наведеного поштового повідомлення вимога була отримання відповідачем 03.04.2015р.

За таких обставин, керуючись приписами ст.530 Цивільного кодексу України, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку, що строк внесення плати в якості відшкодування вартості спожитої за актами б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р. електроенергії на підставі рахунків-фактур б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р. на загальну суму 12019,80 грн. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Корпорацією «Альтіс-Холдинг» своє зобов'язання з відшкодування вартості спожитої електроенергії на загальну суму 12019,80 грн. виконано не було, грошові кошти на рахунок Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» не перераховано.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалами від 12.05.2015р. було зобов'язано відповідача надати докази повного чи часткового виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати спожитої електроенергії на підставі рахунків-фактур №236/889 від 31.12.2014р., №236/14 від 31.01.2015р. та №236/51 від 28.02.2015р. та актів наданих послуг б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р.

Однак, як вже зазначалось відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності заборгованості у заявленому до стягнення розмірі перед позивачем не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позов Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Корпорації «Альтіс-Холдинг» про стягнення основного боргу є обґрунтованим та підлягає задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних в розмірі 17,78 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, за порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань з відшкодування вартості спожитої за актами б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р. електроенергії позивачем за період з 10.04.2015р. по 27.04.2015р. нараховано 3% річних на загальну суму 17,78 грн.

Проте, за висновками суду, наведений позивачем розрахунок є помилковим, оскільки фактично останнім днем внесення плати за спожиту електроенергію було 10.04.2015р., а отже право на нарахування 3% річних виникло лише 11.04.2015р.

Після проведення власного розрахунку, господарським судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з Корпорації «Альтіс-Холдинг» 3% річних в розмірі 16,79 грн.

Щодо позовних вимог Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Корпорації «Альтіс-Холдинг» про стягнення пені в розмірі 216,35 грн. господарський суд зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Наразі, доказів укладання сторонами відповідного правочину щодо забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань з відшкодування вартості спожитої за актами б/н від 31.12.2014р., б/н від 31.01.2015р. та б/н від 28.02.2015р. електроенергії матеріали справи не містять.

Нарахування позивачем штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України суд вважає безпідставним з огляду на наступне.

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014р. по справі №3-14гс14.

Проте, як вказувалось вище, позовні вимоги обґрунтовані саме порушенням відповідачем свого зобов'язання з оплати вартості спожитої електроенергії (грошові зобов'язання).

Пунктом 1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що грошовим зобов'язанням - є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Тобто, у даному випадку штрафні санкції заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає у даному випадку можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Таким чином, оскільки контрагентами не було визначено відповідальність відповідача у формі пені у разі несвоєчасного виконання грошового зобов'язання (порядок її сплати та розмір), господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені. Аналогічні висновки наведено у постановах від 16.06.2014р. та від 01.07.2014р. Вищого господарського суду України по справах №904/10238/13 та №905/9180/13.

Судовий збір згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м.Бориспіль до Корпорації «Альтіс-Холдинг», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 12019,80 грн., пені в розмірі 216,35 грн. та 3% річних в сумі 17,78 грн.

Стягнути з Корпорації «Альтіс-Холдинг» (03146, м.Київ, Святошинський район, вул.Качалова, буд.5-В, ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська область, м.Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», ) заборгованість в сумі 12019,80 грн., 3% річних в розмірі 16,79 грн. та судовий збір в сумі 1794,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 10.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 12.06.2015р.

Суддя М.О. Любченко