ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р.Справа № 922/1691/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного АТ "Реал-банк", м. Харків
до ТОВ "НТЦ "Енерготехінвест", м. Харків
провизнання недійсним правочину
за участю представників:

позивача - Жегулін Ю.М., довіреність №122 від 25.12.14 р.,

відповідача - Красніков П.І., довіреність від 15.04.15 р.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Реал-банк" (м. Харків) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати правочин щодо перерахування грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково - технічний центр "Енерготехінвест" (м. Харків) в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р. у розмірі 455573,84 грн. недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що правочин, яким було проведено платіж відповідача під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ "Реал Банк" суперечить Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

Ухвалою суду від 13.05.15р. за клопотанням представника позивача строк вирішення спору продовжено по 08.06.15р.

Представник позивача в судовому засіданні 08.06.15р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.06.15р. проти позову заперечував.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення та заперечення представника відповідача, розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28 березня 2013 року між позивачем ПАТ "Реал Банк" та ТОВ "Енергоінвестпроект" було укладено договір про надання овердрафту № 466/09-2-08 за яким позивач надає відповідачу кредит у формі овердрафту.

Згідно положення статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання повинно бути виконано його сторонами.

Згідно частини 1 статті 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Зазначена стаття передбачає можливість так званого передоручення виконання, тобто покладення виконання зобов'язання боржником на третю особу. Передоручення виконання є виключенням із загального принципу особистого виконання зобов'язання його сторонами. Разом з тим закон містить в даному випадку дозвільні положення, закріплюючи правило, що передоручення виконання дозволяється, якщо особисте виконання не випливає із положень договору, вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Якщо виконання зобов'язання покладене боржником на третю особу, кредитор не вправі відмовитися від його прийняття, оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов'язання на його користь.

Позивач зазначає, підтверджується матеріалами справи, а також встановлено господарським судом під час розгляду справи № 922/1449/14, що платіжним дорученням № 1218 від 28.04.2014 року відповідач ТОВ "НТЦ "Енерготехінвест" зі свого поточного рахунку, що відкритий у позивача ПАТ «Реал Банк» здійснило погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року в сумі 455 736,84 грн.

Відповідно до положень статті 528 ЦК України позивач - ПАТ "Реал Банк" є зобов'язаним прийняти виконання, запропоноване за боржника - відповідача іншими особами.

В даному випадку, безпосередньо позивач ПАТ "Реал Банк" є кредитором по відношенню до відповідача, з огляду на здійснення відповідачем в такому випадку виконання зобов'язання безпосередньо за боржника.

При цьому, посилання позивача на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу недійсності правочину суд вважає невмотивованими та безпідставними з таких підстав.

Згідно частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на яку посилався позивач як на підставу своїх вимог, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Вказані положення не передбачають права позивача відмовитись прийняти виконання зобов'язання за кредитним договором у будь-який спосіб.

Відтак, виконання обов'язку за боржника відповідачем - третьою особою не є задоволенням вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення, це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Аналогічне положення містить п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, який визначає платіжне доручення як розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Згідно вказано п.1.4. Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Отже, платіжне доручення, що направлено банку на виконання зобов'язань перед таким банком за своїм змістом не є вимогою.

Зобов'язання ПАТ "Реал Банк" перерахувати кошти за платіжним дорученням відповідача в рахунок погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" за своєю правовою природою не є задоволенням вимог вкладника або іншого кредитора банку, оскільки відповідач по відношенню до ПАТ "Реал Банк" виконує обов'язок боржника щодо погашення заборгованості та сам позивач ПАТ "Реал Банк" в такому випадку є кредитором у правовідносинах за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року.

Зазначений висновок обґрунтовується й тим, що в такому випадку грошові кошти відповідача переходять у власність позивача - банку та є фактично задоволенням вимог саме банку, а не відповідача.

Отже, здійснення відповідачем погашення заборгованості за іншу особу не є та не може бути задоволенням вимог іншого кредитору, як про це зазначає позивач.

За приписами статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Аналіз положень статей 190, 509 ЦК України свідчить, що майновим зобов'язанням є зобов'язання боржника передати кредитору майно (річ, сукупність речей, майнові права та обов'язки) або сплатити певну грошову суму на підставах, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Саме інші особи, зокрема й відповідач, є власниками грошових коштів на їх рахунку, якими вони і володіють, і їх право власності на вказані кошти, в силу статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України, є непорушним.

Крім того, ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Тобто, згідно вказаних норм права, обов'язок банку виконати переказ за платіжним дорученням не є майновим зобов'язанням, а є зобов'язанням виконати певні дії (надати послуги) з розрахунково-касового обслуговування товариства, шляхом перерахування коштів власника (третіх осіб) на підставі платіжного доручення.

Обов'язок банку (позивача) перерахувати грошові кошти на підставі платіжних доручень виник, що не заперечує і сам позивач, на підставі договору про відкриття поточного рахунку відповідачу з метою здійснення розрахунково-касового обслуговування та наданих до виконання платіжних доручень.

За таких обставин, посилання позивача на частину 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим та таким, що спростовується вимогами чинного законодавства України.

Слід зазначити про те, що сам по собі факт надання відповідачем позивачу платіжного доручення з метою погашення заборгованості за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року за іншу особу не є окремим правочином.

Положення статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Відмежування правочинів від інших юридичних актів (подій, фізичних дій і вчинків, правопорушень) має істотне значення, оскільки законом встановлюється різний режим породжуваних ними правовідносин.

Так, позивачем без належних правових підстав ототожнена дія позивача щодо надання йому платіжного доручення для виконання з поняттям правочину, що закріплений в ст. 202 ЦК України, оскільки така дія не є правочином, тому що є дією в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та сама по собі не є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правовідносини за договором банківського рахунку регулюються положеннями глави 72 ЦК України.

Згідно статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В такому випадку правочином є відповідний договір між позивачем та відповідачем банківського рахунку (договором розрахунково-касового обслуговування), в межах якого відповідач здійснює своє право розпоряджатись належними йому грошовими коштами, що знаходяться на такому рахунку.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

В якості підстав не вчинення правочину позивач зазначає, що ним не було виконане надане йому відповідачем платіжне доручення.

Отже підставою не вчинення правочину щодо перерахування грошових коштів ТОВ "НТЦ «Енерготехінвест" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року позивач вважає невиконання розпорядження відповідача на списання з його рахунку грошових коштів.

Суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно ототожнено два різні поняття: вчинення правочину та виконання такого правочину після його вчинення.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відтак, питання виконання чи невиконання позивачем відповідного переказу не є та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.06.2015 р.

Суддя Л.В. Шарко