РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа №910/25786/14

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укртранс»

До Публічного акціонерного товариства «Акціонернй комерційний банк «Київ»

Про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Автомобільна компанія "Укртранс" (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ" (надалі також - відповідач), в якому просило суд:

- визнати недійсним іпотечний договір від 27.06.2008, який укладений між ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" та АКБ "Київ" реєстровий номер 1980 за яким забезпечувалося належне виконання ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс", як іпотекодавцем вимог АКБ "Київ", як іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору № 45/07 від 14.06.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, усіх змін та доповнень до нього, в тому числі додаткових угод № 1 від 26.06.2007, № 2 від 12.07.2007, № 3 від 20.10.2007, № 4 від 22.12.2007, № 5 від 21.12.2007, № 6 від 10.01.2008, № 7 від 25.01.2008, № 8 від 22.12.2008, № 9 від 14.03.2008, № 10 від 28.03.2008, № 11 від 09.04.2008, № 12 від 30.04.2008, № 13 від 08.05.2008, № 14 від 05.06.2008, за яким іпотекодавець - ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс", отримав кредит у сумі 42000000,00 грн., 1000000,00 доларів США та 1000000,00 євро, із сплатою 19,4% по гривневому залишку та 17% річних по залишку в доларах США та 14,9% річних євро, терміном повернення по 28.10.2008 включно;

- зняти заборону відчуження зазначених в договорі майнових прав на квартири: № 15 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., п'ятий поверх секція 1, № 26 загальною площею 98,7 кв.м, жилою площею 75,9 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 27 загальною площею 177,20 кв.м, жилою площею 79,8 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 75 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 76 загальною площею 250,70 кв.м, жилою площею 97,40 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 117 загальною площею 182,50 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., четвертий поверх секція 3, № 121 загальною площею 182,4 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., п'ятий поверх секція 3, у будинку, що будується на земельній ділянці, розташований на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса в Печерському районі м. Києва, що належить ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" та виключення з Державного реєстру іпотек запис обтяження майна іпотекою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27.06.2008 між Акціонерним комерційним банком "Київ" (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрований за № 1980, предметом якого є майнові права на квартири у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва. Так, позивач зазначає, що 27.06.2008 під час укладення Договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в діючій на той час редакції від 23.02.2006), оскільки поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у вказаному Закону були відсутні, а майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Також, позивач зазначає, що голова Правління Відкритого акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" не мав повноважень щодо підписання оспорюваного договору. Крім того, у зв'язку з недійсністю оспорюваного правочину, позивач вказував на наявність правових підстав зняття заборони відчуження зазначених в Договорі майнових прав на квартири та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження майна іпотекою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 - скасовані, а справу № 910/25786/14 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свою постанову Вищий господарський суд України мотивував тим, що судами попередніх інстанцій не було повно та обєктивно досліджено обставини справи, дано помилкову юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені судові рішення по справі не можна вважати законними та обґрунтованими.

Згідно повторного автоматизованого розподілу від 10.04.2015, справу № 910/25786/14 передано для розгляду судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 справу № 910/25786/14 прийнято до провадження суддею Спичаком О.М., розгляд справи призначено на 27.04.2015.

23.04.2015 через канцелярію Господарського суду міста Києва відповідачем було подано:

- заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності згідно ст. 257 Цивільного кодексу України,і як наслідок - відмову у позові згідно з ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України;

- заяву про накладення арешту на майнові права щодо квартир № 15 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., п'ятий поверх секція 1, № 26 загальною площею 98,7 кв.м, жилою площею 75,9 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 27 загальною площею 177,20 кв.м, жилою площею 79,8 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 75 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 76 загальною площею 250,70 кв.м, жилою площею 97,40 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 117 загальною площею 182,50 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., четвертий поверх секція 3, № 121 загальною площею 182,4 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., п'ятий поверх секція 3, у будинку, що будується на земельній ділянці, розташований на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса в Печерському районі м. Києва.

Ухвалою господарського суду від 27.04.2015 розгляд справи відкладено до 12.05.2015, а ухвалою від 12.05.2015 - до 08.06.2015.

В судових засіданнях 12.05.2015 та 08.06.2015 представник відповідача надав суду пояснення по суті спору, в яких проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на відсутність обумовлених законом підстав щодо визнання недійсним іпотечного договору від 27.06.2008.

В судове засідання 08.06.2015 позивач та відповідач представників не направили, причин неявки суд не повідомили.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд, з метою дотримання строку вирішення спору, визначеного статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників сторін в судове засідання, про яке сторони були обізнані, не перешкоджає вирішенню справи по суті в даному судовому засіданні.

Розглянувши наявні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.06.2008 між Акціонерним комерційним банком "Київ" (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (яке в подальшому змінило назву організаційно - правової форми на Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс») (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрований за № 1980 (далі - Іпотечний договір від 27.06.2008).

Пунктом 1.1. Іпотечного договору від 27.06.2008 визначено, що за договором забезпечується належне виконання Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя, що випливають з Договору № 45/07 від 14.06.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, усіх змін та доповнень до нього, в тому числі додаткових угод № 1 від 26.06.2007, № 2 від 12.07.2007, № 3 від 20.10.2007, № 4 від 22.12.2007, № 5 від 21.12.2007, № 6 від 10.01.2008, № 7 від 25.01.2008, № 8 від 22.12.2008, № 9 від 14.03.2008, № 10 від 28.03.2008, № 11 від 09.04.2008, № 12 від 30.04.2008, № 13 від 08.05.2008, № 14 від 05.06.2008, за яким іпотекондавець - ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс", отримав кредит у сумі 42000000,00 грн., 1600000,00 доларів США та 1000000,00 євро, із сплатою 19,4% по гривневому залишку та 17% річних по залишку в доларах США та 14,9% річних євро, терміном повернення по 28.10.2008 включно.

Відповідно до пункту 1.3. Іпотечного договору від 27.06.2008 зі змінами та доповненнями, предметом іпотеки є майнові права на квартири за №№ 15, 26, 27, 75, 76, 117, 121 у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі міста Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, між Акціонерним комерційним банком "Київ" (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (іпотекодавець) укладено 25.07.2008, 25.09.2008, 28.11.2008, 16.06.2011, 23.08.2012 Договори про внесення змін до Іпотечного договору від 27.06.2008.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що 27.06.2008 під час укладення Іпотечного договору від 27.06.2008 були порушені положення статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції від 23.02.2006), оскільки поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у вказаному Закону були відсутні, а майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Також, Позивач зазначає, що голова Правління Відкритого акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" не мав повноважень щодо підписання оспорюваного договору.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як встановлено судом, на момент вчинення оспорюваного правочину - Іпотечного договору від 27.06.2008 - діяв Закон України «Про іпотеку» із змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 15 грудня 2005 року N 3201-IV, від 22 грудня 2005 року N 3273-IV, від 23 лютого 2006 року N 3480-IV.

Так, статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) було визначено, що термін «нерухоме майно» містить таке визначення: нерухоме майно (нерухомість) - це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину), предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

- нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

- нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

- нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Крім того, на момент укладення оспорюваного правочину діяв Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (із змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 20 січня 2005 року N 2378-IV, від 15 грудня 2005 року N 3201-IV).

Частиною першої статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору від 27.06.2008) визначено, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Частинами сьомою та восьмою статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору від 27.06.2008) визначено, що іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку. Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Відповідно до пункту 1.3. Іпотечного договору від 27.06.2008, в редакції Договору від 27.06.2008, предметом іпотеки є майнові права на квартири за №№ 15, 26, 27, 75, 76, 117, 121 у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі маю Києва.

Пунктом 1.4. Іпотечного договору визначено, що майнові права, які передаються в іпотеку за договором, належать іпотекодавцю на підставі договору № 315 участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва від 12 вересня 2003 року, укладеного між Печерською районною у м. Києві адміністрацією та КП "Печерськ-Інівест", додатку № 2 до договору № 315, договору підряду № 20р на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва, укладеного 27.04.2006 між КП "Печерськ-Інівест", Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс", "Державним будівельним комбінатом Управління справами Верховної Ради України".

Так, статтею 575 Цивільного кодексу України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частина 1 статті 576 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судом встановлено, що іпотека - це окремо встановлений законодавчо спеціальний термін, який характеризує заставу нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. В свою чергу, стаття 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) дійсно не містить окремого терміну «іпотека майнових прав», проте, статтею 1 наведеного закону (у відповідній редакції) чітко встановлено законодавчий припис, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим законом. Тобто, правила наведеного Закону стосовно умов передачі в іпотеку, оформлення іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя, тощо, застосовуються і до майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Крім того, суд зазначає про те, що на момент укладення оспорюваного правочину можливість виникнення іпотеки майнових прав, як засобу забезпеченян вимог іпотекодержателя, було передбачено і Законом України «Про іпотеку», частиною першою статті 5 якого зазначено, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Частиною сьомою статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору від 27.06.2008) встановлено зокрема умови для іпотечного договору, предметом якого є майнові права на нерухомість, що будується.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що Іпотечний договір від 27.06.2008 на момент його укладення не суперечив вимогам Закону України «Про іпотеку» стосовно об'єкту іпотеки, передача в іпотеку майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, на момент укладення оспорюваного правочину здійснювалось за правилами, встановленими Законом України «Про іпотеку», що прямо передбачено було статтею 1 наведеного закону, а також Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у відповідній редакції), яким також було встановлено можливість іпотеки майнових прав на нерухомість, визначено підстави та умови виникнення іпотеки майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Таким чином, посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину його невідповідність на момент укладення приписам статті 5 Закону України «Про іпотеку» - суд відхиляє як безпідставне, необґрунтоване та таке, що суперечить приписам як названого Закону, так і Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у відповідній редакції).

Крім того, в обґрунтування підстав недійсності оспорюваного правочину, позивач посилався на те, що голова Правління Відкритого акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" не мав повноважень щодо його підписання. Крім того, посилався і на те, що на підприємстві до 2011 року було відсутнє положення про спостережну раду, у зв'язку з чим остання не могла приймати будь-яких рішень.

Відповідно до положень статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, суд зазначає, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наведена позиція викладена також у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" згідно якого наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постанові № 25/2/10 від 27.07.2010, у постанові № 8/47 (12/335/16) від 02.12.2008, у постанові № 54/210 від 25.05.2010, у постанові № 16/507 від 06.07.2010.

Як вбачається з матеріалів справи, між Акціонерним комерційним банком "Київ" (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (іпотекодавець) укладено 25.07.2008, 25.09.2008, 28.11.2008, 16.06.2011, 23.08.2012 Договори про внесення змін до Іпотечного договору від 27.06.2008 № 1980.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" своїми діями схвалено укладення між сторонами оспорюваного договору та визнано його дійсність, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з підстав відсутності повноважень голови Правління Відкритого акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" на підписання оспорюваного договору.

Крім того, судом враховано, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України).

В матеріалах справи наявний Статут позивача (у відповідній редакції):

- пунктом 8.1 визначено органи управління компанією, а саме: вищий орган компанії - загальні збори акціонерів, спостережна рада, ревізійна комісія, правління компанії;

- пунктом 8.2.3 визначено компетенцію загальних зборів;

- пунктом 8.3.1 встановлено, що спостережна рада представляє інтереси акціонерів у період між проведенням загальних зборів і в межах своєї компетенції контролює та регулює діяльність правління компанії з метою захисту інтересів акціонерів;

- згідно з пунктом 8.3.4 спостережна рада діє на підставі положення про спостережну раду, яке затверджується загальними зборами акціонерів компанії;

- пунктом 8.3.5 визначено, що спостережна рада має наступні повноваження: рекомендує загальним зборам розмір дивіденду; рекомендує нормативні документи, що регулюють відносини всередині компанії; здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю; надає повноваження правлінню на укладення договорів щодо розпорядження майном компанії; укладання кредитних договорів, договорів застави майна, оренди чи інший вид користування незалежно від його вартості; надає повноваження правлінню на проведення операцій з оборотними коштами та товарами на суму, що перевищує 100 000,00 грн.; приймає рішення про притягнення до майнової та дисциплінарної відповідальності посадових осіб органів управління компанії; розглядає та затверджує звіти, які подаються ревізійною комісією та правлінням компанії; затверджує порядок денний загальних зборів; залучає експертів для аналізу окремих питань, що стосуються діяльності компанії; обирає та відкликає голову правління та головного бухгалтера, укладає з ними контракти; за поданням голови правління затверджує персональний склад правління.

В свою чергу, пунктом 8.4.1 Статуту позивача (у відповідній редакції) визначено, що виконавчим органом компанії, який здійснює керування його поточною діяльністю, є правління, яке підзвітне загальним зборам акціонерів та спостережній раді.

Пунктом 8.4.4 Статуту позивача (у відповідній редакції) визначено, що правління компанії забезпечує виконання рішень загальних зборів акціонерів; організовує розробку та реалізацію перспективних і поточних планів та програм діяльності компанії; заслуховує звіти керівників структурних підрозділів, філій, представництв, товариств та дочірніх підприємство компанії; визначає умови оплати праці посадових осіб компанії та їх преміювання; визначає порядок покриття збитків; приймає рішення про здійснення компанією капіталовкладень; приймає рішення про придбання компанією власних акцій; готує пропозиції на укладення договорів щодо розпорядження майном компанії, укладання кредитних договорів, договорів застави майна, оренди чи інший вид користування; приймає рішення на проведення операцій з оборотними коштами та товарами на суму, що не перевищує 100 000,00 грн.; визначає організаційну структуру компанії; приймає рішення про збільшення статутного фонду компанії не більше ніж на 1/3 його розміру та подає його на затвердження загальним зборам акціонерів.

В свою чергу, судом встановлено, що в преамбулі оспорюваного правочину чітко вказано, що від імені Відкритого акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" (яке в подальшому змінило назву організаційно - правової форми на Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс») на підставі статуту та протоколів № 21 засідання спостережної ради ВАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» від 24.01.2006, № 56 від 25.06.2008 діє голова правління Туранський К.М., яким в свою чергу, були підписані в подальшому усі додаткові угоди до іпотечного договору. Крім того, наведене свідчить про те, що спостережною радою були прийняті відповідні рішення, на підставі яких укладено оспорюваний правочин.

Також, посилання позивача на те, що на товаристві не затверджувалось положення про спостережну раду, а тому і діяльність вказаного органу не було врегульовано - судом відхиляються як безпідставні, необґрунтовані та такі, що суперечать Закону України «Про господарські товариства», так і статуту відповідача, оскільки спостережна рада у своїй діяльності керується саме наведеними приписами закону та статуту.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскільки оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання недійсним Іпотечного договору від 27.06.2008.

Також, суд зазначає, що не підлягають задоволення позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" про зняття заборони відчуження зазначених в Договорі майнових прав на квартири та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження майна іпотекою, як похідні позовні вимоги.

23.04.2015 через канцелярію Господарського суду міста Києва відповідачем було подано заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, внаслідок чого відповідач вказував на наявність підставі відмови у позові згідно з ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Щодо поданої заяви відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Також, відповідачем 23.04.2015 через канцелярію було подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій відповідач, у випадку задоволення позову, просив суд накласти арешт на майнові права щодо квартир № 15 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., п'ятий поверх секція 1, № 26 загальною площею 98,7 кв.м, жилою площею 75,9 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 27 загальною площею 177,20 кв.м, жилою площею 79,8 кв.м., сьомий поверх секція 1, № 75 загальною площею 155,20 кв.м, жилою площею 81,10 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 76 загальною площею 250,70 кв.м, жилою площею 97,40 кв.м., шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція 1, № 117 загальною площею 182,50 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., четвертий поверх секція 3, № 121 загальною площею 182,4 кв.м, жилою площею 106,3 кв.м., п'ятий поверх секція 3, у будинку, що будується на земельній ділянці, розташований на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса в Печерському районі м. Києва.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Господарський суд міста Києва дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, а також те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову, суд приходить до висновку, що достатні підстави вважати, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі - відсутні. А тому, заява відповідача про вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню судом не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

дата підписання рішення - 15.06.2015.

Суддя О.М.Спичак