РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа № 910/7400/15-г

За позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі:

Державної авіаційної служби України

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»

про стягнення 26 863 327, 89 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури: Колодяжна А.В. за посвідченням № 028406 від 01.09.2014 р.;

від позивача: Кушпіль Д.С. за довіреністю № 1.29-14974 від 25.12.2014 р.;

від відповідача: Дзюбенко С.М. за довіреністю б/н від 24.11.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Державної авіаційної служби України (далі позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (далі відповідач) про стягнення 26 863 327, 89 грн. боргу зі сплати державного збору за надані послуги з перевезення пасажирів і вантажів повітряним транспортом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказував на те, що позивачем на підставі звітів відповідача щодо діяльності згідно з ліцензією на провадження господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом виставлено за червень грудень 2014 року рахунки-фактури на сплату передбачених ст. 12 Повітряного кодексу України державних зборів, проте як відповідач зобовязання зі сплати таких зборів не виконав, у звязку з чим у нього утворився борг в сумі 26 863 327, 89 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.03.2015 р. порушено провадження у справі № 910/7400/15-г, її розгляд призначено на 16.04.2015 р.

15.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, посилаючись на те, що у нього не виникало обовязку зі сплати державного збору, а у позивача не виникало відповідне право вимоги та крім того він не є його отримувачем. При цьому, відповідач зауважує, що збір за надання прав на експлуатацію повітряних ліній мав сплачуватись до набрання чинності законом про адміністративні послуги. Також, відповідач стверджує, що позивач невірно розраховує спірний збір, та що даний спір не є підвідомчим господарському суду.

У судовому засіданні 16.04.2015 р. від прокурора надійшли додаткові документи у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. розгляд справи, у звязку з неякою представника позивача, було відкладено на 13.05.2015 р.

22.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 13.05.2015 р. від представника позивача надійшли письмові пояснення у справі, в яких зазначається, що норми Закону України «Про адміністративні послуги» не мають відношення до предмету спору, оскільки відповідачу виставлялись рахунки на сплату державного збору, визначеного п. 3 та п. 4 частини 5 ст. 12 Повітряного кодексу України, розмір яких визначено п. 5 розділу ІІ додатку до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях. Також, позивач відзначає, що відповідний збір відповідач має сплачувати у відповідності до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом.

Також, додаткові документи до матеріалів справи надійшли від прокурора.

У судовому засіданні 13.05.2015 р. від учасників судового процесу надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. на підставі клопотання учасників судового процесу було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 09.06.2015 р.

У судовому засіданні 09.06.2015 р. від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він зазначає, що оскільки законодавством не визначено розміру зборів за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України та порядку їх сплати, вони в розумінні ч. 8 ст. 12 Повітряного кодексу України не є платежами, що підлягають сплаті і відповідно не є обовязковими для субєктів авіаційної діяльності.

У судовому засіданні 09.06.2015 р судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратурою міста Києва було розглянуто звернення Голови Державної авіаційної служби України Антонюк Д.Ю. щодо вжиття заходів представницького характеру про стягнення заборгованості до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність з приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «МАУ».

Так, у своєму зверненні позивач вказував на те, що відповідачем допущено порушення вимог чинного законодавства при сплаті зборів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях.

Зокрема, як вбачається з листа Державної авіаційної служби України (далі Державіаслужба) № 1.22-3588 від 26.02.2015 р. та наданих рахунків-фактур і звітів відповідача, йому було нараховано 26 863 327, 89 грн. платежів до вищевказаного Фонду за здійснення авіаперевезень та відправки вантажу виконаних авіакомпанією за червень, серпень-грудень 2014 року.

Так, позивачем було виставлено відповідачу наступні рахунки для сплати державного збору згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 16.06.1998 р.:

- № 60 від 28.07.2014 р. на суму 3 364 188, 72 грн.;

- № 123к від 28.07.2014 р. на суму 740 840, 62 грн.;

- № 75 від 24.09.2014 р. на сум 4 325 318, 30 грн.;

- № 180к від 04.11.2014 р. на суму 873 847, 76 грн.;

- № 86 від 27.10.2014 р. на суму 3 817 450, 86 грн.;

- № 177к від 27.10.2014 р. на суму 469 764, 26 грн.;

- № 94 від 24.11.2014 р. на суму 4 284 008, 78 грн.;

- № 191 від 24.11.2014 р. на суму 401 309, 92 грн.;

- № 101 від 23.12.2014 р. на суму 3 702 354, 29 грн.;

- № 211к від 23.12.2014 р. на суму 438 238, 22 грн.;

- № 6 від 26.01.2015 р. на суму 3 990 551, 54 грн.;

- № 15к від 26.01.2015 р. на суму 455 454, 62 грн., всього на суму 26 863 327,89 грн.

Оскільки вказані рахунки не були оплачені, позивач звернувся до прокуратури м. Києва, яка ініціювала розгляд даного спору в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 121 Конституції України представництво інтересів громадян та держави в судах покладено на прокуратуру.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. 2 ГПК України, згідно якої господарський суд порушує справи за позовам прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. При цьому, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції станом на дату звернення з даним позовом до суду, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Рішенням Конституційного Суду України № З-рп/99 від 08.04.1999 р. про офіційне тлумачення ст. 2 ГПК України визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарюючих товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Держава може вбачати свої інтереси, не тільки в їх діяльності, але в діяльності приватних підприємств, товариств.

Інтереси держави потгребують здійснення загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

Відповідно до ч. 7 ст. 12 Повітряного кодексу України забезпечення надходжень коштів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях здійснюється уповноваженим органом з питань цивільної авіації Державною авіаційною службою України.

Згідно із Положенням про Державну авіаційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 398/2011 від 06.04.2011 р., Державіаслужба є центральним органом виконавчої влади, на який покладено завдання щодо здійснення державного контролю та нагляду за безпекою цивільної авіації, організації розроблення нормативно-правової бази для регулювання діяльності у галузі цивільної авіації, сертифікації та реєстрації об'єктів і суб'єктів цивільної авіації та ліцензування їх діяльності, регулювання використання повітряного простору та організація повітряного руху, організація авіаційних перевезень, сприяння провадженню зовнішньоекономічної і міжнародно-правової діяльності цивільної авіації тощо.

Отже, саме Державіаслужба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 819 від 28.09.1993 р. кошти Фонду використовуються на утримання апарату інспекції з безпеки польотів, служб авіаційної безпеки, сертифікації експлуатантів та підтримання льотної придатності повітряних суден, льотної служби, придбання обладнання, приладів, оренду приміщень, фінансування робіт з розслідування авіаційних пригод, забезпечення авіаційної безпеки та безпеки польотів, інші витрати, передбачені кошторисом, а також на фінансування витрат на участь України у міжнародних авіаційних організаціях, забезпечення підписання міжнародних договорів України про повітряне сполучення та зовнішню діяльність, розроблення авіаційних правил, стандартів і технологій.

З урахуванням викладеного, несвоєчасне внесення державного збору призводить до ненадходження коштів до Державного спеціалізованого фонду Державіаслужби та ускладнює реальне виконання основних її завдань забезпечення, збирання та акумулювання коштів, призначених для фінансування витрат на участь України у міжнародних авіаційних організаціях, забезпечення підписання міжнародних договорів України про повітряне сполучення та зовнішню діяльність, розроблення авіаційних правил, стандартів і технологій, чим порушуються інтереси держави, а також ставить під загрозу фінансування діяльності Державіаслужби та авіаційну безпеку в державі в цілому.

Розглядаючи даний спір по суті, суд бере до уваги, що правове регулювання спірних відносин здійснюється Конституцією України, Податковим кодексом України, Повітряним кодексом України, Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звітів, які були подані відповідачем, та ставок збору, встановлених пунктом 5 розділу II додатку до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 вересня 1993 року № 819 (далі Положення № 819), в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 1998 року № 889, позивачем було складено відповідачу рахунки-фактури для сплати державного збору на суму 26 863 327,89 грн.

Відповідно до пунктів 1, 4 Положення № 819 було визначено, що Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях створюється при Державному департаменті авіаційного транспорту (Укравіатранс) з метою фінансування заходів щодо забезпечення діяльності цивільної авіації в Україні відповідно до вимог Конвенції про міжнародну цивільну авіацію та участі України у міжнародних авіаційних організаціях. Державні збори сплачуються юридичними і фізичними особами у розмірах згідно з додатком.

Пунктом 5 розділу ІІ додатку до Положення № 819 «Розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо» було встановлено ставки державних зборів та зазначено, що такі збори справляються зі споживача. Тобто, безпосереднім платником державного збору є пасажир чи відправник вантажу. Авіакомпанія, яка здійснює перевезення, у свою чергу, виконує функцію агента, яка полягає в отриманні коштів у пасажира та передачі до спеціалізованого фонду.

Відповідно до частини 5 статті 12 Повітряного кодексу України Фонд діє для забезпечення реалізації основних напрямків державної політики у сфері авіаційної діяльності та використання повітряного простору України, утримання та забезпечення діяльності уповноваженого органу з питань цивільної авіації з метою виконання покладених на нього завдань та функцій, участі та представництва України у міжнародних авіаційних організаціях та інших заходах.

Надходженнями Фонду згідно з частиною 4 цієї ж статті Кодексу є державні збори із суб'єктів авіаційної діяльності:

1) за сертифікацію, реєстрацію, перереєстрацію об'єктів та суб'єктів авіаційної діяльності та супроводження їх діяльності;

2) за надання прав на експлуатацію повітряних ліній;

3) за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України;

4) за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України;

5) за вчинення офіційних дій, пов'язаних з наглядом у сфері цивільної авіації, у тому числі під час виконання польотів в інших державах за договорами фрахту/лізингу, які розраховуються залежно від кількості та маси повітряних суден, стоків тимчасового базування а кордоном та регіонів виконання польотів:

6) з авіаційної безпеки;

7) з інших передбачених законом надходжень.

Відповідно до ч. 9 ст. 12 Повітряного кодексу України перелік, розмір та порядок сплати державних зборів, порядок використання коштів Фонду визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 9 розділу II Додатка «Розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо» до Положення № 819 передбачено, що справляння державного збору за кожного пасажира, який відлітає з аеропортів України, та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, під час експлуатації повітряних ліній, що перетинають кордон України, та виконання чартерних міжнародних перевезень, які здійснюються іноземним експлуатантом дорівнює ставці збору, який справляється із споживача стосовно українських експлуатантів під час виконання аналогічних польотів.

Згідно з п. 5 розділу II Додатка «Розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо» до Положення № 819 при видачі дозволів на експлуатацію повітряних ліній у межах України державний збір збільшується з розрахунку за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває на 2,5 доларів США, що стягуються із споживача, а при видачі дозволів на експлуатацію міжнародних повітряних ліній державний (у т. ч. чартерних перевезень) збір збільшується з розрахунку за кожного пасажира, який відлітає з аеропортів України, на 2 долари США та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США, що стягуються з споживача (додатковий показник коригування розмірів державного збору).

Відповідно до частини сьомої ст. 12 Повітряного кодексу України забезпечення надходження та використання коштів Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях здійснює уповноважений орган з питань цивільної авіації.

Згідно з п. 1 Положення про Державну авіаційну службу України, яке затверджено Указом Президента України «Про затвердження Положення про Державну авіаційну службу України» від 6 квітня 2011 року № 398/2011 (далі Положення № 398/2011), Державна авіаційна служба України (Державіаслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра інфраструктури України. Державіаслужба України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики в сфері цивільної авіації.

Підпунктом 289 пункту 4 Положення № 398/2011 передбачено, що Державіаслужба України організовує надходження коштів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях і їх цільове використання.

Згідно з Положенням № 819 Фонд створюється при Державному департаменті авіаційного транспорту (Укравіатранс нині Укравіаслужба) з метою фінансування заходів щодо забезпечення діяльності цивільної авіації в Україні відповідно до вимог Конвенції про міжнародну цивільну авіації та участь України у міжнародних авіаційних організаціях.

Слід зазначити, що загальнодержавні витрати на авіаційну діяльність та участь України в міжнародних авіаційних організаціях здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України (ч. 1 ст. 12 Повітряного кодексу України).

Статтею 10 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що до доходів загального фонду Державного бюджету України на 2014 рік належать доходи державного бюджету, що визначені частиною 2 статті 29 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п. 35 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України належать, зокрема, надходження до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях (крім частини надходжень, що зараховуються до спеціалізованого фонд згідно із законом про Державний бюджет України).

Відповідно до п. 6.2. ст. 6 Податкового кодексу України, збором (платою, внеском) є обов'язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Отже, державні збори, які надходить до Фонду є складовою частиною Державного бюджету України.

Суд зазначає, що платежі, які підлягають сплаті до Фонду є обов'язковими для всіх суб'єктів авіаційної діяльності (ч. 8 ст. 12 Повітряного кодексу України).

Одночасно пунктом 2.4.18 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом, затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва Міністерства транспорту України № 139/821 від 26.11.2001, зареєстрованого в Мінюсті за № 1010/6201 від 01.12.2001 передбачено, що суб'єкти господарської діяльності, які надають послуги з перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом повинні своєчасно перераховувати до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України в міжнародних авіаційних організаціях державні збори згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 16.09.1998, зі змінами, внесеними постановою № 819 від 28.09.1993.

Пунктом 10 Положення передбачено, що Укравіаслужба кожного 20 числа місяця, що настає за звітним, перераховує 20 відсотків сум коштів, що надійшли на рахунок Фонду за звітний період з джерел, зазначених у пункті 2 цього Положення, до державного бюджету.

Враховуючи наведене вище, Державною авіаційною службою України, сформовано до оплати відповідачу загалом 26 863 327,89 грн. державного збору, отриманого авіакомпанією від пасажирів та відправників вантажу під час продажу перевезень, розмір ставок яких визначено позивачем, виходячи зі ставок, встановлених п. 5 розділу II Додатка до Положення при видачі дозволів на експлуатацію повітряних ліній у межах України та міжнародних повітряних ліній (додатковий показник коригування розмірів державного збору).

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, отримавши грошові кошти за перевезення пасажирів та вантажів у вартість яких включено збір за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, у розмірі, що дорівнює ставці збору, який справляється зі споживача стосовно українських експлуатантів під час виконання аналогічних польотів, не перерахував зазначені кошти до вищенаведеного Фонду, а продовжує використовувати їх на власні потреби.

Як зазначалось вище, заборгованість відповідача перед державним спеціальним Фондом фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях з державних зборів, отриманих авіакомпанією від пасажирів та відправників вантажу під час продажу перевезень становить 26 863 327,89 грн.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а відтак, позовні вимоги прокуратури та позивача про стягнення з відповідача державного збору за послуги з перевезення пасажирів та вантажів визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що дійсно, Додатком «Розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо» до Положення № 819 не передбачено окремо винесеного пункту щодо розмірів державного збору за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України.

Проте, розміри державного збору за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України встановлено в якості додаткового показника коригування розмірів державного збору при видачі дозволів на експлуатацію повітряних ліній.

Отже, наявність законодавчо встановленого розміру державного збору за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України як додаткового показника, як складової іншого збору, не скасовує і не спростовує факту наявності такого державного збору і факту встановлення ставки такого збору (у якості додаткового показника) нормативним актом Кабінету Міністрів України, який є обов'язковим до виконання усіма учасниками авіаційної діяльності, зокрема і відповідачем, і що узгоджується з ч. 9 ст. 12 Повітряного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у відповідача наявний обов'язок сплати державного збору, отриманого від пасажирів та відправників вантажу, з урахуванням того, що розміри ставок вказаного збору встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1993 № 819 (зі змінами), зокрема пунктом 5 розділу ІІ Додатка до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про створення Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях» від 28 вересня 1993 року № 819.

Посилання відповідача на те, що відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Повітряного кодексу України збір, визначений п. 2 ч. 5 ст. 12 цього Кодексу, справляється до набрання чинності законом про адміністративні послуги та іншими законами, що регулюють справляння відповідних зборів відповідно до пункту 2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, - до уваги судом не приймаються, оскільки відповідачу виставлялись рахунки на сплату державного збору, визначеного п. 3 та п. 4 частини 5 ст. 12 Повітряного кодексу України.

Також, доводи відповідача про те, що спір, який виник між сторонами, не підвідомчий господарським судам, - судом відхиляється як безпідставний та необґрунтований з огляду на наступне.

У п. 17 роз'яснень, наданих Вищим господарським судом України у постанові Пленуму № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», вказано, що до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах:

а) про оскарження рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність;

б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, врегульованими господарським договором;

в) між суб'єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління;

г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

д) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Інші справи за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і повинні розглядатися господарськими судами на загальних підставах. До таких справ належать усі справи у спорах про право, що виникають з відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки спір у даній справі у перелік зазначених вище спорів не входить та виник, у зв'язку з господарською діяльністю відповідача, а тому підвідомчий господарському суду.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач не довів перед судом відсутність заборгованості зі сплати державного збору, а наведені ним доводи в обґрунтування заперечень проти позову, - не узгоджуються з приписами чинного законодавства.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням зазначеного.

Висновки, викладені у даному рішенні, узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України в постанові від 11.02.2013 р. у справі № 5011-14/10827-2012.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (01034, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 4, ) на користь Державної авіаційної служби України (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ) 26 863 327 (двадцять шість мільйонів вісімсот шістдесят три тисячі триста двадцять сім) грн. 89 коп. державного збору за послуги з перевезення пасажирів та вантажів повітряним транспортом.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (01034, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 4, ) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака