РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015Справа №910/26985/14

За позовом комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (вул. М.Кирпоноса, 10/8, м. Київ, 03190)

до публічного акціонерного товариства "Київенерго" (пл. І.Франка, 5, м. Київ, 01001)

про розірвання договору

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Нечай О.В.

Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача - Поліщук Л.П. (дов. №74-Д від 26.12.2014р.);

від відповідача - Герасько М.Г. (дов. №91/2014/10/31-1 від 31.10.2014р.).

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про визнання розірваним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330582 від 01.01.2010, а також покладення на відповідача витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» для позивача в силу приписів наведеного нормативно-правового акту стало неможливим виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором № 330582 від 01.01.10 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, у зв'язку тим, що позивач не є виконавцем послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання та не є споживачем відповідних послуг. Отже, на думку заявника, спірний правочин має бути розірваний на підставі ч.1,2 ст.652 Цивільного кодексу України внаслідок істотної зміни обставин, а саме: набуття відповідачем статусу виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/26985/14 та призначено до розгляду на 21.01.2015 р..

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 04.02.2015 р.

Ухвалою суду від 04.02.15 призначено колегіальний розгляд справи.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 04.02.15 р. для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: Селівона А.М. (головуючий), Нечай О.В., Цюкало Ю.В..

Ухвалою господарського суду міста Києва справу № 910/26985/14 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: Селівона А.М. (головуючий), Нечай О.В., Цюкало Ю.В. та призначено до розгляду на 03.03.15р..

В судовому засіданні 03.03.15 р. оголошувалась перерва до 07.04.15 р..

Призначене на 07.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. розгляд справи відкладався на 28.04.15 р..

У судове засідання 28.04.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 21.01.2015 через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву № 93/12/54 від 14.01.2015, відповідно до якого останній просить суд відмовити у позові в повному обсязі, виходячи з того, що позивачем не було виконано умов щодо завчасного повідомлення про припинення дії спірного договору, відтак, останній, за твердженням відповідача, продовжив свою дію на наступний період. Крім того відповідач стверджує, що витрати на утримання внутрішньобудинкових мереж, відповідно до норм діючого законодавства є складовою послуги з утримання будинків, а не послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відзив на позовну заяву з доданими документами судом долучено до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 21.01.15 р. через канцелярію суду позивачем подано заяву про зміну підстави позову № 71/юр від 15.01.2015, відповідно до якої останній просить суд змінити підставу позову та визнати договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330582 від 01.01.2010 розірваним у зв'язку з припиненням зобов'язань по договору з 01.07.2014 з підстав, передбачених ст. 607 Цивільного кодексу України, а саме: фактичного набуття відповідачем статусу виконавця послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Дану заяву з доданими до неї документами судом долучено до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Окрім того, згідно абзацу 7 підпункту 3.12 пункту 3 Постанови № 18 не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3.12 постанови Постанова № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову належать лише юридичні факти, тобто ті, з яким нормами матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів матеріального правовідношення.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви та вказаної заяви позивача про зміну підстав позову, суд розцінює останню як заяву про доповнення позову новими обставинами, оскільки при цьому позивач зберіг первісні обставини, на які він посилається як на підставу розірвання спірного договору, та доповнення посилання на норми матеріального права.

Заява долучена судом до матеріалів справи та спір вирішується з її урахуванням.

До початку судового засідання 04.02.15 р. через відділ канцелярії відповідачем поданий відзив на заяву про зміну підстав позову № 93/12/385 від 04.02.15 р., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи про їх безпідставність в частині тверджень про те, що з дати розірвання Договору - 01.07.14 р. можуть бути припинені всі зобов'язання позивача, що виникли на підставі вказаного Договору, неможливість застосування приписів ст. 607 Цивільного кодексу України до наведених позивачем обставин та порушення позивачем процедури розірвання господарських договорів.

Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 28.04.15 р. від представників позивача та відповідача до суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Приймаючи до уваги відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу суддям представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 04.02.15 р. та 28.04.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві з урахуванням заяви про зміну предмету позову.

Представник відповідача в судових засіданнях 04.02.15 р. та 28.04.15 р. підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод,передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок прийняття рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 187 від 19.02.07 р. «Про вдосконалення системи управління житлово - комунальним господарством Шевченківського району м. Києва» КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» передано на баланс житловий та нежитловий фонд Шевченківського району м. Києва та затверджено нову реакцію Статуту Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району", відповідно до якого метою створення підприємства є надання послуг населенню і сфері житлово - комунального господарства в якості виконавця цих послуг одним з напрямків діяльності визначено забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньобудинкових мережах на підставі договорів, укладених підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених підприємством безпосередньо зі споживачами послуг.

01 січня 2010 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" в особі Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго", правонаступником якої є відповідач у справі (постачальник за договором, відповідач у справі) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (споживач за договором, позивач у справі) було укладено договір № 330582 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір), відповідно до п.1.1 предметом якого є вироблення та постачання споживачу теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, при цьому споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.11 р. № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради перейменовано в Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району".

За умовами п. 2.2.1 Договору постачальник зобов'язався безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (Додатки № 3 та № 4 до Договору) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1.

Розділами 2 - 5 Договору сторони узгодили зобов'язання та права сторін, відповідальність сторін, термін дії договору та інші умови.

Обсяги постачання теплової енергії, тарифи на теплову енергію, порядок розрахунків за теплову енергію, умови припинення подачі теплової енергії встановлені сторонами в додатках до договору (п.п.2.2.1., 2.3.1 Договору).

Згідно п. 4.1. Договору даний договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 05.06.2010 р.

Відповідно до п.4.3 Договору він вважається пролонгованим на кожний наступний період, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією зі сторін про його припинення.

Договір припиняє свою дію у випадках: взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; ліквідації однієї зі сторін (п. 4.9. Договору). Припинення договору не звільняє споживача (користувача послуг) від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії (п.4.10 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою і другою статті 275 та частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Окрім того, суд зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 р., Законом України "Про електроенергетику" від 16.10.1997 р., "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електроенергетику" та Закону України "Про теплопостачання" енергією є електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для її купівлі-продажу.

Згідно з додатком № 6 до Договору опалення і гаряче водопостачання здійснюються на житловий будинок по вул. Дмитрівська, 76 у м. Києві, номер особистого рахунку - 330582.

Як свідчать матеріали справи та зазначено вище, позивач з метою виконання статутних завдань уклав з відповідачем договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330582 від 01.01.2010 р., який у судовому порядку просив розірвати, посилаючись при цьому на внесення 26.04.14 р. змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії".

Попередньо листом № 02/3694 від 22.08.14 р. комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» зверталось до СВП «Енергозбут «ПАТ «Київенерго» з повідомленням про те, що, у зв'язку з внесенням змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", виконавцем комунальних послуг централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання у місті Києві є ПАТ «Київенерго», що призвело до збігу сторін по договорам в одній особі, що унеможливлює виконання договорів, серед яких, зокрема, договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330582 від 01.01.2010 р.

Листом № 02/3695 від 22.08.14 р. комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» повторно направило перелік договорів, які втратили чинність на підставі внесення змін до законодавства.

Проте, з листа № 029/59/8763 від 08.09.2014 р. Публічного акціонерного товариства «Київенерго» вбачається, що сторонами так і не було досягнуто згоди стосовно розірвання договору № 330582 від 01.01.10.10 р. та припинення спірних правовідносин.

Отже, враховуючи недосягнення контрагентами згоди стосовно припинення договору № 330582 від 01.01.2010 р. шляхом його розірвання, комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулось до суду з даним позовом.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а, отже, і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним Договору № 330582 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.01.2010 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання з боку сторін відсутні.

Суд зазначає, що статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено вчинення зміни або розірвання договору в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Окрім того, у відповідності до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 23.05.2011р. Верховного Суду України по справі №3-47гс11.

Суд зазначає, приймаючи до уваги положення Цивільного, Господарського України та Господарського процесуального кодексів України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору на підставі приписів ст. 652 Цивільного кодексу України повинно бути доведено факт істотної зміни обставин.

Частиною ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, що була чинною на момент укладання спірного правочину) визначено, що суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору є виконавцем житлово - комунальних послуг.

За приписами ч.ч. 3, 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 26.04.2014 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії".

Вказаним законом було внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема, ст. 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, ст. 29 вказаного нормативно-правового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Суд зазначає, що вказане прийняття змін до Закону України " Про житлово-комунальні послуги" від 26.04.2014 року не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово - комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону. Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Окрім того, зазначені зміни до закону не встановлюють строків, порядку оформлення відносин суб'єктів, які здійснюють діяльність у сфері комунальних послу.

Також, відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нових та приведення у відповідність існуючих нормативно-правових актів, пов'язаних з реалізацією даного Закону.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Приписами п. 42 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видами господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню.

При цьому, як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, за договором № 330582 від 01.01.2010 р. КП «ЦОС Шевченківського району» не є кінцевим споживачем послуг, які надаються публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Зокрема, додатками до спірного Договору визначено, що опалення та гаряче постачання за Договором здійснюється до житлового будинку, що розташований за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вул. Дмитрівська, 76.

Окрім того, матеріали справи свідчать, що житлові приміщення (квартири), що розташовані в будинку за адресою: м. Києві, вул. Дмитрівська, 76, належать окремим власникам житлових та нежитлових приміщень, які є кінцевими отримувачами теплової енергії.

Суд звертає увагу, що станом на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні докази наявності права позивача у встановленому законодавством порядку здійснювати діяльність з виробництва і постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, та наявності дозвільних документів на провадження діяльності у сфері теплопостачання та, відповідно до яких позивач може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії".

При цьому в матеріалах справи наявна копія укладеного між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Шевченківського району м. Києва», яке є балансоутримувачем житлового фонду Шевченківського району м. Києва, укладено Договір № 1010001 «Про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого постачання гарячої води розмежування відповідальності».

Отже, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (з урахуванням Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії") суд доходить висновку, що Комунальне підприємство «ЦОС Шевченківського району» не може мати статус виконавця комунальних послуг.

При цьому, укладаючи Договір сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, оскільки як умовами Договору контрагенти не передбачили та не мали змоги передбачити відповідні законодавчі зміни та можливість бути виконавцем послуг з теплопостачання лише за умови наявності статусу теплопостачальної організації.

За висновками суду, зазначена зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, оскільки позивач позбавлений можливості надавати послуги з теплопостачання за відсутності відповідної ліцензії, отримання якої є правом, а не обов'язком останнього.

З урахуванням того, що метою укладення договору було не безпосереднє споживання позивачем теплової енергії, а надання ним житлово-комунальних послуг як виконавцем кінцевим споживачам, за висновками суду, подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при його укладенні. Крім того, із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.

За таких обставин, господарський суд погоджується з твердженнями позивача щодо наявності істотної зміни обставин як підстави для розірвання Договору № 330582 від 01.01.2010 р., що вказує на обґрунтованість позовних вимог комунального підприємства «ЦОС Шевченківського району» до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про розірвання договору.

Одночасно, суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову з підстав відсутності на момент вирішення спору змін у підзаконних нормативних актах згідно зі змістом Закону України "Про житлово-комунальні послуги", вважаючи їх безпідставними та такими, що не спростовують встановлених вище обставин для розірвання правочину, оскільки факт неприведення у відповідність до нового законодавства попередньо прийнятих підзаконних нормативно-правових актів щодо регулювання правовідносин у сфері надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води не може бути підставою для порушення законодавства та бездіяльності у питанні належного оформлення договорів зі споживачами житлово-комунальних послуг.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За приписами ч. 5 ст. 188 Господарського кодексу України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, розірвання Договору № 330582 від 01.01.10 р. з дати, визначеної позивачем, господарський суд вважає безпідставним та необґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3.12 Постанови № 18 посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що фактичні обставини справи свідчать про наявність істотної зміни обставин, які відповідно до приписів ст. 652 Цивільного кодексу України є достатньою правовою підставою для розірвання договору судом, отже позовні вимоги КП «ЦОС Шевченківського району» до публічного акціонерного товариства "Київенерго" про розірвання з 01.07.2014р. договору № 330582 від 01.01.2010р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладеного між комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» та публічним акціонерним товариством "Київенерго" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно п. 4.1. Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Отже, приймаючи до уваги висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору № 330582 від 01.01.10 р. саме з 01.07.14 р., судові втрати покладаються на обидві сторони в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Розірвати Договір № 330582 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01 січня 2010 р., укладений між Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" та Публічним акціонерним товариством "Київенерго", з моменту набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, Печерський район, площа Івана Франка, буд. 5, код 00131305) на користь Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (вул. М.Кирпоноса, 10/8, м. Київ, 03190, код 31731838) судовий збір в розмірі 609,00 грн..

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 червня 2015 року.

Головуючий суддя А.М.Селівон

Суддя О.В.Нечай

Суддя Ю.В.Цюкало