КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 910/5195/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімоновій І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу "Фірма "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року (повний текст якого складено 28.04.15р.)

по справі № 910/5195/15-г (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"

до "Фірма "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 151203,11 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" до Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю про заборгованості за уступки права вимоги № 222/11-2013 від 05.12.2013 в розмірі 151203,11 грн., в тому числі 112407,93 грн. основного боргу, 4891,18 грн. 3% річних, 33904,00 грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду міста Києва 27.04.15р. позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з "Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю (03055, м. Київ, вул. Г. Тимофеєвої, буд. 3, код 14073657) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" (01042, м. Київ, вул. академіка Філатова, 22/8, офіс 402, код 38952030) заборгованості за лізинговими платежами за 75, 76 період у розмірі 112407 (сто дванадцять тисяч чотириста сім) грн. 93 коп., 3% річних у розмірі 4891 (чотири тисячі вісімсот дев'яносто одна) грн. 18 коп., інфляційні втрати у розмірі 33904 (тридцять три тисячі дев'ятсот чотири) грн. 00 коп. та судовий збір в сумі 3024 (три тисячі двадцять чотири) грн. 08 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням "Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015р. скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями визначено склад суду для розгляду справи №910/5195/15-г головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Розпорядженням Секретаря судової палати від 18.05.15р. у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. на лікарняному сформовано новий склад колегії суддів для розгляду справи №910/5195/15-г головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Мартюк А.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015р. апеляційну скаргу "Фірма "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 09.06.2015р.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р., у зв'язку з виходом судді Іоннікової І.А. з лікарняного, сформовано для розгляду апеляційних скарг колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження для розгляду у наступному складі суддів.

Апелянт в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/5195/15-г скасувати та прийняти нове, яки у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники позивача та третьої особи судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.15 р. у справі № 910/5195/15-г.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи 25.04.2007 між товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (далі - третя особа, лізингодавець) та "Фірма "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач, лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 805/04/2007, відповідно до умов п.1.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати у свою власність техніку (майно) згідно з встановленою лізингоодержувачем специфікацією: тип - спецтехніка, марка, модель - екскаватор-погрузчик 3 СХ SM (4 одиниці), 2007 року випуску, і передати його без надання послуг з управління та технічної експлуатації лізингоодержувача в якості предмета лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти його на умовах цього договору.

Вартість майна, яке передається лізингодавцем лізингоодержувачу складає суму у розмірі 254028,00 "у.е", в тому числі ПДВ в розмірі 20 % 42338 "у.е", виражена в гривнях України.

Згідно п. 6.1 договору сторони домовились, що валютою договору є умовна одиниця (далі - "у.е"). Під умовною одиницею розуміється сума, яка виражена в гривнях України і рівна одному Евро по курсу, згідно п. 6.1.1 договору (п. 6.1 договору).

У відповідності п. 6.1.1 договору курс 1 - це курс встановлений НБУ для одного Евро на дату 21.05.2007, курс 2 - це курс, встановлений НБУ для одного Евро на дату, встановлену для проведення чергового лізингового платежу згідно графіку внесення платежів.

У п. 6.3 договору встановлено, що загальна вартість лізингових платежів складає 324326,13 "у.е", включає ПДВ в розмірі 20% від суми, яка відноситься в погашення вартості майна 41671,33 "у.е".

У відповідності до п. 6.4 договору лізингоодержувач зобов'язується вносити на розрахунковий рахунок лізингодавця авансові платежі, вказані в додатку № 1 до договору. Для авансових платежів застосовується курс НБУ, встановлений для одного Евро на дату, встановлену для внесення такого авансового платежу, але не нижче курсу НБУ на дату підписання цього договору.

Згідно п. 6.5 договору лізингові платежі нараховуються за кожний період строку фінансового лізингу та розмір лізингового платежу за кожен період строку фінансового лізингу вказаний в графіку внесення платежів (додаток № 1)

Пунктом 6.6 договору встановлений порядок внесення грошовим сум в рахунок оплати лізингових платежів та вказаний в графіку внесення платежів (додаток № 1 до договору).

Лізингоодержувач зобов'язаний вносити всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в розмірі та в строки, встановлені в графіку внесення платежів, незалежно від виставлення та отримання рахунків лізингодавця, а також незалежно від фактичного користування майном, в тому числі, в період технічного обслуговування ремонту, втрати майна, протягом строку лізингу або до моменту дострокового припинення договору (п. 6.8 договору).

30.07.2009 сторони уклали додаткову угоду № 805/04/2007/R до договору фінансового лізингу, якою були внесені зміни до графіку внесення платежів.

Поміж тим, 05.12.2013 товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" та товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" уклали договір уступки прав вимоги № 222/11-2013, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" передало, а товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" прийняло на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.04.2007.

Керуючись умовами договору позивач передав предмет лізингу відповідачу, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000187 від 29.05.2007, яка підписана обома сторонами та копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Звертаючись з позовом до місцевого господарського суду позивач стверджував про неналежне виконання відповідачем свого обов'язку з оплати лізингових платежів відповідно до умов Договору, в зв'язку з чим у останнього за 75 та 76 періоди перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 112407,93 грн. Крім того, за прострочення сплати лізингового платежу позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4891,18 грн. та інфляційні втрати у розмірі 33904,00 грн.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Як встановлено судами, вказаний договір є договором фінансового лізингу, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями параграфу 1 глави 58 Цивільного кодексу України, статті 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Договір фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.04.2007 р. є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно пункту 6.8 договору лізингоодержувач зобов'язаний вносити всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в об'ємі та в строки, встановлені в графіку внесення платежів, незалежно від виставлення або отримання рахунків лізингодавця, а також незалежно від фактичного користування майном, в тому числі, в період технічного обслуговування ремонту, втрати майна, протягом строку лізингу або до моменту дострокового припинення договору.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно графіку внесення лізингових платежів та з урахуванням вимог пункту 6.8 договору фінансового лізингу №805/04/2007 від 25.04.2007 р. товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." у період з 22 липня 2013 р. по 21 вересня 2013 р. (75,76 періоди графіку) зобов'язано було сплатити на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" грошові кошти у розмірі 112407,93 грн. (лізингові платежі - графа 3 та платіж погашення суми заборгованості - графа 7).

Отже, з урахуванням приписів частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України та графіку внесення лізингових платежів, вбачається, що строк виконання грошового зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." на момент звернення товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" до суду з позовом настав.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." доказів на спростування вказаної заборгованості та доказів її погашення надано не було.

Згідно із статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, встановлену судом та підтверджену матеріалами справи наявність у товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." грошового зобов'язання по сплаті на користь товариства з обмеженою відповідальністю " Мега Торг ЛТД " за договором фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.04.2007 р. лізингових платежів та платежів в погашення суми заборгованості у період з 22 липня 2013 р. по 21 вересня 2013 р. (75,76 періоди графіку) у розмірі 112 407, 93 грн., місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ "Фірма "Т.М.М." вказаної заборгованості, а отже - задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." інфляційних втрат у розмірі 33904,00 грн.

та 3% річних у розмірі 4891,18 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." у встановлений договором фінансового лізингу №805/04/2007 від 25.04.2007 р. строк свого обов'язку по перерахуванню товариству з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" коштів не виконало, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії ТОВ "Фірма "Т.М.М." є порушенням договірних зобов'язань і він вважається таким, що прострочив, у зв'язку з чим є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Т.М.М." 3% річних та інфляційних втрат, перевірив арифметичний розрахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" в цій частині та встановив, що визначений розмір 3% річних - 4891,18 грн. та інфляційних втрат - 33904,00 грн. є вірним, а отже вимога позивача про стягнення вказаних нарахувань підлягає задоволенню

Щодо доводів апелянта про невідповідність пунктів: 6.1., 6.2., 6.4., Договору №805/04/2007 фінансового лізингу від 25.04.2007 року з урахуванням усіх змін та доповнень, що укладений між сторонами, вимогам чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши укладений між сторонами по справі договір фінансового лізингу, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відповідність даного договору положенням цивільного законодавства та відсутністю підстав для визнання його положень недійсними з огляду на наступні обставини.

В ст. 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За приписом ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).

В силу ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Також, слід зазначити, що приписи ст. 198 Господарського кодексу України (виконання грошового зобов'язання), що міститься в Главі 22 „Виконання господарських зобов'язань" Господарського кодексу України не суперечать приписам ст. 533 Глави 48 „Виконання зобов'язання" Цивільного кодексу України.

Крім того, в ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Відповідно до ст. 35 Закону України „Про Національний банк України" від 20.05.1999 року № 679-XIV гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що вищезазначені акти законодавства визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України. Проте, вони не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.03.2012р. у справі №55/440, постанові від 04.07.2011р. у справі №12/149 та у постанові від 26.12.2011 № 16/23пд/2011, які згідно із статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх судів України.

Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Таким чином колегія судді констатує, що сторонами спору у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках та визначено спосіб перегляду ціни відповідно до формули, за якою вираховується зміна ціни (п. 5.2 договору), що відповідає наведеним вище вимогам законодавства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не містить прямого застереження про недійсність відповідних домовленостей.

Щодо позиції апелянта щодо завищення позивачем сум в частині відшкодування вартості предмету лізингу, які в свою чергу порушують майнові права та інтереси відповідача, то в даному випадку колегія суддів відноситься критично до таких тверджень та вважає, що апелянт намагається ввести суд в оману, оскільки предметом розгляду даної справи є саме стягнення лізингових платежів та платежів в погашення суми заборгованості визначених у графіку внесення платежів, які визначені у графах 3 та 7 відповідно, розмір яких формується саме за курсом 2 визначеного умовами договору фінансового лізингу, а не стягнення платежу в погашення вартості майна визначеного графою 4 графіку як в апеляційній скарзі зазначає апелянт.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі № 910/5195/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5195/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко