ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Справа № 910/22298/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Корсака В.А.- головуючого, Данилової М.В. (доповідача), Данилової Т.Б.,
за участю представників:
позивача відповідачаВойченко С.В. (договір від 05.02.2014 р. №01-2014/юо) Костенко В.Л. (дов. від 25.07.2014 р.) Станова Ю.В. (дов. від 12.01.2015 р. №ЦХП-15/2)
третьої особине з'явилась (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 р.
у справі № 910/22298/14 господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой"
доДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаДержавного підприємства "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого структурного підрозділу Колійної машинної станції №137
простягнення 2524800, 00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" про стягнення 2524800,00 грн.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" мотивовані тим, що Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" порушило взяті на себе зобов'язання щодо повноти та своєчасності оплати вартості отриманої продукції згідно умов договору поставки №ЦХП-05-00514-01 від 06.02.2014 р., який рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2014 р. визнано недійсним.

На підставі викладеного, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 2524800,00 грн. вартості поставленої продукції та 50496,00 грн. судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.14 р. у даній справі (суддя Якименко М.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 р. (колегія суддів у складі головуючого судді Пономаренка Є.Ю., суддів Дідиченко М.А., Баранця О.М.), позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" 2524800, 00 грн. вартості поставленої продукції та 50496, 00 грн. судового збору.

До участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державне підприємство "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого структурного підрозділу Колійної машинної станції №137.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 р. скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой".

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.05.2015 р. касаційну скаргу у справі №910/22298/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.06.2015 р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 17.06.2015 р. представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами під час розгляду справи, 06.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" (постачальник) та Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" (замовник) було укладено договір поставки №ЦХП-05-00514-01, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка і кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 5.1 договору, постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (Перевезення сплачено до...) пункт призначення за реквізитами вантажоодержувача - кінцевого одержувача - структурного підрозділу залізниці згідно рознарядки замовника (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010 р.). Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена постачальником.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем - структурним підрозділом залізниці, зазначеного в рознарядці замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику.

Згідно з п. 6.1 договору, оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 75 (сімдесяти п'яти) банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2.

Судами встановлено, що на виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" поставлено, а Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" прийнято продукцію на загальну суму 2524800,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: №40 від 13.02.2014 рок. на суму 1262400,00 грн. та №54 від 17.02.2014 р. на суму 1262400,00 грн.

При цьому, отримання відповідачем товару на зазначену суму, також, підтверджується оформленими належним чином актами приймання-передачі продукції: №657 від 13.02.2014 р. на суму 1262400,00 грн. та №2 від 17.02.2014 р. на суму 1262400,00 грн.

З огляду на матеріали справи, Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" зобов'язання в частині оплати отриманого товару виконано не було.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2014 р. у справі №910/8658/14 визнано недійсним договір поставки від 06.02.2014 р. №ЦХП-05-00514-01, укладений між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой".

Дане рішення набрало законної сили.

Враховуючи визнання договору поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01 недійсним, а також наявність у Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" непогашеної заборгованості за цим договором, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" звернулось до суду з позовом про стягнення 2524800,00 грн. вартості поставленої продукції.

За результатами розгляду даної справи, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про задоволення заявлених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой".

Колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування прийнятих у даній справі судових рішень, з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як було вірно зазначено судами попередніх інстанцій, пунктом 6.1 договору сторони передбачили, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 75 (сімдесяти п'яти) банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" було отримано продукцію, що підтверджується оформленими належним чином актами приймання-передачі продукції: №657 від 13.02.214 р. на суму 1262400,00 грн. та №2 від 17.02.2014 р. на суму 1262400,00 грн., які затверджені підписом заступника директора відповідача (зазначеною особою було підписано договір) та скріплені печаткою підприємства.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт №2 звірки поставок та розрахунків між Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой", який підписано та скріплено печаткою відповідача.

Так, згідно даного акту заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01 становить 2524800,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвестстрой" про стягнення вартості поставленої продукції на суму 2524800,00 грн. за договором поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01 підлягають задоволенню.

В свою чергу, як вже було зазначено вище, рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2014 р. у справі №910/8658/14 визнано недійсним договір поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, Відокремленим структурним підрозділом "Колійна машинна станція №137" у лютому 2014 року було отримано продукцію від Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач", яку останнє набуло згідно договору поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01.

Також, судами зауважено, що з огляду на пояснення Державного підприємства "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого структурного підрозділу Колійної машинної станції №137 дана продукція використана в липні 2014 року та будь-які її залишки відсутні, що підтверджує неможливість повернення відповідачем майна одержаного за договором поставки від 06.02.2014 р. № ЦХП-05-00514-01.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у зв'язку з неможливістю повернення майна, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" зобов'язане відшкодувати позивачу його вартість у розмірі 2524800,00 грн.

Стосовно доводів, які викладені Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" в своїй касаційній скарзі, колегія суддів касаційної інстанції зазначає наступне.

В касаційній скарзі скаржник фактично просить надати нову оцінку доказам у справі, які на його думку неправильно були оцінені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки місцевого та апеляційного господарського суду, відповідають встановленим обставинам справи і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції і не є таким, що тягнуть за собою скасування оскаржуваних рішень.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 р. у справі № 910/22298/14 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді: М. Данилова

Т. Данилова