ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2015 р.Справа № 922/1006/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром", с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область
до Департаменту охорони здоров'я Луганської ОДА, м. Сєвєродонецьк Луганська область 3 -тя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (код 37991110, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд.6)
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача -Кузьменко С.М.,дов.№ б/н від 15.10.2014р.

відповідача - не з'явився

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром" звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Департаменту охорони здоров'я Луганської ОДА, м. Сєвєродонецьк в якій просить суд стягнути з відповідача 2 553 049,0грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в сумі 1 298 043,68грн., 3% річних в сумі 180 837,76грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73080,0грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю Автоспецпром» та Департаментом охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації (надалі - Відповідач) договору № 01/11-2013на закупівлю товарів за державні кошти , як вказує позивач у позовній заяві, позивач поставив Відповідачу Товар в повному обсязі, відповідно до вимог п. 5.1-1.6 Договору, що підтверджує видатковими накладними №№; АСП00000024 від 29 листопада 2013 року на загальну суму 3 330 000 гривень; АСП00000029 від 18 грудня 2013 року на загальну суму 6 660 000 гривень; АСП00000033 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 4 440 000 гривень; АСП00000037 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 2 220 000 гривень, поставка Відповідачу Товару також підтверджується довіреностями №№: 53 від 29 листопада 2013 року та 85 від 25 грудня 2013 року на ім'я Капиці В. М., №54 від 18 грудня 2013року на ім'я Краснорудського С. О., а також актами здавання-приймання автомобілів 29 листопада, 18 та 25 грудня 2013 року, однак, Відповідач порушив терміни оплати вартості Товару, сплативши, станом на лютого 2015 року, лише 14 096 951 гривню, вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Ухвалою господарського суду від 19.02.2015року порушено провадження у справі№922/1006/15, розгляд справи призначено на 17.03.2015року.

17.03.2015року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.№10337), в якій останній просить суд стягнути з відповідача 2 553 049,0грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в сумі 1 512 699,80грн., 3% річних в сумі 189185,76грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73080,0грн.

Представник відповідача, в судове засідання 17.03.2015року не з'явився, електронною поштою через канцелярію господарського суду (вх.№313 від 13.03.2015року) надіслав відзив на позовну заяву в якому, посилався на те, що на виконання Договору Департамент охорони здоров'я Луганської облдержадміністрації мав лише зареєструвати свої бюджетні зобов'язання в органах казначейства, а останні мають здійснювати безпосередньо розрахунки з Позивачем за Договором відповідно до зареєстрованих бюджетних зобов'язань, також, вважає необґрунтованим нарахування позивачем інфляційних та 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 17.03.2015року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області (код 37991110, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд.6, фактична адреса: 93405, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Радянський ,59), прийнято заяву про збільшення позовних вимог, задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляд справи на іншу дату. Розгляд справи відкладено до 07.04.2015року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав збільшені позовні вимоги у повному обсязі, через канцелярію господарського суду (вх.№13718 від 07.04.2015року) надав заперечення на відзив відповідача , в якому зазначив, про те, що грошові кошти в розмірі 2 553 049,не поступили на рахунок позивача ,саме з вини відповідача, оскільки останній не подав до ГУДКСУ у Луганській області платіжні доручення на переказ вказаної суми коштів, крім того, позивач вказував на те, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів , які вказують на наявність обставин непереборної сили та звільняють останнього від відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошового зобов'язанняя. Через канцелярію господарського суду (вх.№13719 від 07.04.3015року) надав для долучення до матеріалів справи докази направлення копії позовної заяви третій особі по справі , вказані документи долучені до матеріалів справи на підставі ст.22 ГПК України .

Представник відповідача в судовому засіданні 07.04.2014року заперечував проти заявлених позовних вимог, через канцелярію господарського суду (вх.№10858 від 19.03.2015року) надав відзив на позовну заяву в якому, зокрема вказував на те, що, відповідач мав лише зареєструвати свої бюджетні зобов'язання в органах казначейства , а останні мають здійснювати безпосередньо рахунки з позивачем за договором відповідно до зареєстрованих бюджетних коштів, оскільки, на думку, відповідача, останній своєчасно зареєстрував свою бюджетні зобов'язання за договором, а також, те, що фактичні розрахунки з позивачем має здійснювати не відповідач , а орган казначейства , положення ч.2 ст.625 ЦК України не можуть бути застосовані до відповідача.

Ухвалою господарського суду від 07.04.2015року, задоволено клопотання позивача та відповідача щодо продовження терміну розгляду справи, продовжено термін розгляду справи №922/1006/15 до 03.05.2015року на підставі ч.3 ст.69ГПК України, задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи до 23.04.2015року

23.04.2015року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.№16550), в якій останній просить суд стягнути з відповідача 2 553 049,0грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в сумі 1 788 429,09грн., 3% річних в сумі 196 949,82грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73080,0грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.04.2015року, прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог(вх.№16550), провадження у справі 922/1006/15 зупинено до вирішення Луганським окружним адміністративним судом справи №812/97/15 за адміністративним позовом Департаменту охорони здоров*я Луганської обласної державної адміністрації до Головного управління Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання виконати платіжне доручення .

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром", с. Петропавлівська Борщагівка, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.05.2015року, ухвалу господарського суду Харківської області від 23.04.2015року скасовано, справу передано на розгляд господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду від 03.06.2015року призначено справу до розгляду в судовому засіданні 08.06.2015року.

Ухвалою господарського суду від 08.06.2015 року, розгляд справи відкладено до 11.06.2015року, з метою надання сторонами доказів в підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень

10.06.2015року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.№23744), в якій останній просить суд стягнути з відповідача 2 553 049,0грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в сумі 2 202 023,03грн., 3% річних в сумі 207 441,80грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73080,0грн.

Відповідно до вимог передбачених частиною четвертою статті 22 ГПК позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладені обставини, господарський суд вважає за необхідне прийняти вищевказану заяву про збільшення позовних вимог позивача до розгляду на підставі ст. 22 ГПК України.

Представник позивача в судовому засідання 11.06.2015року підтримав збільшені позовні вимоги у повному обсязі, через канцелярію господарського суду (вх.№24174 від 12.06.2015року) звернувся до суду з клопотанням щодо збільшення судового збору та просив суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі,загалом, 73 689,0грн.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причину неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи та надані представником позивача докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення представника позивача судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром" та Департаментом охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації укладено договір № 01/11-2013на закупівлю товарів за державні кошти, відповідно до якого позивач зобов'язався у 2013р поставити відповідачу товару, зазначений у Специфікації , що є невід'ємною частиною цього договору , а відповідач прийняти та оплатити товар.

Згідно п.1.2. договору найменування товару :29.10.5. Автомобілі спеціальної призначеності . Кількість товару: - 30 одиниць.

Відповідно до п.3.1. договору , сторонами визначено ціну товару в сумі 16 650 000,0грн.

Згідно п.4.2. договору сторонами передбачено, що розрахунок за договором здійснюється шляхом сплати замовником на розрахунковий рахунок учасника загальної вартості договору. Розрахунки за отриманий товар здійснюється на підставі п.1 ст.49 Бюджетного кодексу України після отримання товару замовником. Оплата по договору здійснюється в межах бюджетних асигнувань після отримання товару у продовж п'яти днів у разі наявності фінансування але не пізніш 31.12.2013року.

Згідно п.5.1., п.5.2. договору, сторонами визначено, строк (термін) поставки (передачі) товарів (виконання робіт або надання послуг ) до 01 грудня 2013року. Місце поставки (передачі ) товарів: м. Луганськ, кв.50 - лєтія Оборони Луганська,12 в.

Відповідно до Специфікації позивач зобов'язався поставити відповідачу тридцять автомобілів швидкої медичної допомоги на базі Pegeot Boxer, тип А20, загальною вартістю 16 650 000,0грн.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товар в повному обсязі, відповідно до вимог п. 5.1-1.6 Договору, що підтверджується видатковими накладними №№; АСП00000024 від 29 листопада 2013 року на загальну суму 3 330 000 гривень; АСП00000029 від 18 грудня 2013 року на загальну суму 6 660 000 гривень; АСП00000033 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 4 440 000 гривень; АСП00000037 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 2 220 000 гривень, поставка Відповідачу Товару також підтверджується довіреностями №№: 53 від 29 листопада 2013 року та 85 від 25 грудня 2013 року на ім'я Капиці В. М., №54 від 18 грудня 2013року на ім'я Краснорудського С. О., а також актами здавання-приймання автомобілів 29 листопада, 18 та 25 грудня 2013 року, однак, відповідач порушив терміни оплати вартості Товару, сплативши, станом на лютого 2015 року, лише 14 096 951грн., неоплаченим залишився товар в сумі 2 553 049,0грн. вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Господарським судом встановлено, що фактично укладений між сторонами правочин на підставі видаткових накладних №№; АСП00000024 від 29 листопада 2013 року на загальну суму 3 330 000 гривень; АСП00000029 від 18 грудня 2013 року на загальну суму 6 660 000 гривень; АСП00000033 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 4 440 000 гривень; АСП00000037 від 25 грудня 2013 року на загальну суму 2 220 000 гривень за своєю правовою природою є договором поставки та відповідає положенням ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не передбачено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з наведеного, строк виконання зобов'язання з оплати придбаного товару є умовою, що забезпечує порядок виконання зобов'язання купівлі-продажу.

Підставою виникнення у покупця грошового зобов'язання за загальним правилом є передача продавцем майна.

Таким чином, видаткова накладна є документом, що фіксує здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин та є підставою виникнення обов'язку у відповідача щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону, інших правових актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з цим, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з п. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Станом на момент розгляду справи відповідач 2 553 049,0 грн. заборгованості за отриманий за договором поставки товар не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості, в зв'язку з чим, визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 2 553 049,0 грн.

За приписом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення.

Позивачем нараховано відповідачу 2 202 023,03 грн. інфляційних витрат з періодом нарахування з грудня 2013року по травень 2015року, та 207 441,80 грн. 3% річних, розрахунок перевірено судом та є вірним.

Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 207 441,80грн. та інфляційних витрат в сумі 2 202 023,03 грн. підтверджуються матеріалами справи та відповідають діючому законодавству, у зв'язку з чим підлягають задоволенню

Заперечення відповідача про безпідставне нарахування інфляції та 3% річних , судом не приймаються з врахуванням наступного .

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. 1.3. ст. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17 грудня 2013 року, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 3. 1 ст. З Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відповідно до п. 4. 1. ст. 4 Постанови, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисну майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 6.1. ст. 6 Постанови, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ІДК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалось, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, годі як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 214 11,К України).

Відповідно до змісту п. 6. 2 ст. 6 Постанови, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання, в той час, підставою для застосування як положень ст. 536 ЦК України, по-перше, є факт користування чужими грошима, по друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Оскільки, Договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, тому позивач і не заявляє вимог про їх сплату на підставі ст. 536 ЦК України, однак відповідач порушив грошове зобов'язання, тому повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд відхиляє заперечення відповідача про відсутність підстав для застосування до нього положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки він вчинив всі необхідні дії для проведення оплати продукції, проте, Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області не здійснило платежу за отриманий товар незалежно від його волі, позаяк, на підставі ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Держбюджету України, та бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 30 від 30.01.2015 року на суму 73080,00 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідача 2, оскільки спір виник з його вини.

Що стосується клопотання позивача про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 609,0грн., господарський суд враховує наступне

Відповідно до 4.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 526, 610, 611, 612, 663, 712 Цивільного кодексу України, статтями 193, 265 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту Охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації (93405, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Радянський, буд.59, код02012651) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоспецпром" (08130, Київська область, Києво - Святошинський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Оксамитова, 9,код 38183310)- 2 553 049,0грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в сумі 2 202 023,03грн., 3% річних в сумі 207 441,80грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73 689,0грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.06.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк