ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р.Справа № 916/4999/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Карпюк Т.С. (довіреність № б/н від 21.04.2015)

від відповідача: Моїсєєва Д.А. (довіреність № 69 від 25.12.2014)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ"

на рішення господарського суду Одеської області від "12" травня 2015 року, повний текст якого складено та підписано "18" травня 2015 року

по справі № 916/4999/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ"

до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

12.12.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (далі по тексту - позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (далі по тексту - відповідач) про визнання недійсним Договору № 135-0 від 22.01.2007 року на організацію та експлуатацію диспетчерської служби.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір не має юридичних підстав вважатися правочином та його виконання не відповідає вимогами чинного законодавства. Також позивач зазначає, що при укладанні спірного договору, позивачем не було отримано погодження Міністерства транспорту України та були порушені вимоги ч.1 ст.203 ЦК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.05.2015 року по справі № 916/4999/14 (суддя О.Л. Панченко) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Такий висновок суду мотивований тим, що позивачем в порядку ч.1 ст.33 ГПК України не доведено та не надано доказів того, що Договір про організацію та експлуатацію диспетчерської служби від 22.01.2007 року № 135-О, був укладений під впливом помилки. Також судом за клопотанням відповідача було застосовано загальний строк позовної давності відповідно до положень ст.257 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про визнання недійсним Договору про організацію та експлуатацію диспетчерської служби від 22.01.2007 року № 135-О задовольнити у повному обсязі. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом були порушені норми процесуального права та не застосовані положення п.1ст.203 ЦК України, п.1 ст.215, п.3 ст.244 та ч.1 ст.261 ЦК України.

Також скаржник посилається на те, що спірний Договір був укладений під впливом помилки та без погодження Міністерства транспорту, оскільки за своєю правовою природою він є договором про спільну діяльність, у зв'язку з чим порушені вимоги ч.1 ст.203 ЦК України.

Крім того апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що спірний договір був укладений між ТОВ "АЛДІ" та ДП «ІМТП», оскільки він був підписаний між відповідачем з однієї сторони та позивачем з іншої сторони, що унеможливлює його виконання, оскільки в даному випадку управомочена і зобов'язана сторона співпадають.

Відносно застосування судом першої інстанції строку позовної давності, апелянт зазначає, що в даному випадку його перебіг починається з моменту розірвання в судовому порядку 17.07.2012 року Договору про спільну діяльність № 97-0, після чого був автоматично розірваний Договір № 135-о від 22.01.2007 року, а тому строк позовної давності спливає 17.07.2015 року.

Представник відповідача відзив на апеляційну скаргу не надав, але він в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін,, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджено в ході апеляційного провадження, 17.04.2002 року між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт", Державним підприємством "База матеріально-технічного забезпечення" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" був укладений договір № 97-0 з додатковими угодами до нього про спільну діяльність, відповідно до п.1.1 якого, сторони Договору здійснюють спільну діяльність зі створення та експлуатації комплексу для організації здійснення посадовими особами державних органів митного, санітарного, екологічного та інших видів контролю та пропуску через державний кордон України імпортних і транзитних вантажів, що вивозяться з Порту автотранспортом, з виконанням при цьому вантажно-розвантажувальних робіт, необхідних для контрольних операцій, тимчасового зберігання затриманих вантажів та автотранспорту, експедиційного і агентського обслуговування вантажів та автотранспорту та надання інших послуг, що випливають з необхідності митного контролю та оформлення (а.с.11-18). 24.07.2002 року зазначений договір № 97-0 про спільну діяльність від 17.04.2002 року був узгоджений Міністерством транспорту України та 02.08.2002р. зареєстрований в Державній податковій інспекції у м. Іллічівську.

Відповідно до п.10.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання при умові його узгодження з Міністерством транспорту України і діє до 31.12.2012 року. Строк дії договору продовжується на наступний термін на тих же умовах, якщо жодна із сторін за три місяці до закінчення терміну його дії письмово не заявить про його припинення.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.01.2012 року по справі № 11/17-5110-2011, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2012 року, позовні вимоги ДП «ІМТП» задоволені повністю, розірвано Договір № 97-О про спільну діяльність, укладений між ДП «ІМТП» та ТОВ «Алді», в задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Алді» про визнання недійсною додаткової угоди до Договору спільної діяльності - відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, договір № 97-0 від 17.04.2002 року є розірваним у судовому порядку з моменту набрання законної сили рішення господарського суду Одеської області від 17.07.2012 року.

22.01.2007 року між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (надалі - "Порт") та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (надалі - "Підприємство"), що діє як сторона, уповноважена на ведення спільних справ за Договором про спільну діяльність від 17.04.2002 року № 97-0 (надалі - "Договір СД"), був укладений договір № 135-0 на організацію та експлуатацію диспетчерської служби, пунктом 1.1 якого передбачено, що метою договору є умови для максимально ефективного використання території порту при організації руху автотранспорту, збільшення пропускної можливості порту при обробки вантажів, максимально ефективного використання виробничої потужністю порту, як суб'єкта господарської діяльності державної форми власності, збільшення обов'язкових оплат в бюджет держави, виключення аварій при руху всіх видів транспорту по території порту.

Відповідно до п.1.2 договору, його предметом є спільна організація сторонами руху вантажного автотранспорту по території Порту, виконання Підприємством за дорученням Порту розрахунків з клієнтами Порту за послуги, надані у зв'язку з використанням доріг та Накопичувача Порту.

Зобов'язання Сторін передбачені розділом 2 договору. Вартість послуг Порту та порядок розрахунків, відповідальність Сторін та порядок вирішення спорів передбачені розділами 3, 6 договору.

Відповідно до п. 7.1 договору, він набирає чинності з дня його підписання та засвідчення печатками сторін і діє до моменту закінчення договору про спільну діяльність від 17.04.2002р. № 97-0 (п. 7.1 договору).

В подальшому до Договору від 22.01.2007 року № 135-0 про організацію та експлуатацію диспетчерської служби, були укладені додаткові угоди до нього.

Враховуючи те, що Договір про спільну діяльність від 17.04.2002 року № 97-0 визнаний в судовому порядку розірваним з 17.07.2012 року, строк дії Договору від 22.01.2007 року № 135-0 припинив свою дію також з 17.07.2012 року.

Між тим, відповідно до п. 7.4 Договору, він вважається діючим до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань по ньому.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК України й інших актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою особою, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Істотне значення має з'ясування наявності у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановлення чи є позивач заінтересованою особою у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову ТОВ «Алді» у задоволенні позовних вимог та вважає, що його доводи, заперечення і вимоги викладені в апеляційній скарзі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Господарський суд, вирішуючи спір зобов'язаний встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб'єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України.

В силу ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, позивач, звертаючись з позовом, повинен довести в розумінні ст.33 ГПК України наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і чим саме порушуються його інтереси під час виникнення у сторін господарських зобов'язань за спірним договором.

Проте ТОВ «Алді» ні в місцевому господарському суді ні в апеляційному провадженні не було доведено те, в чому саме відбулося порушення його прав оскаржуваним рішенням, відсутні посилання й на те, що суд прийняв рішення, яке стосується його прав та обов'язків, а також і матеріали справи не містять будь-яких документів, які б свідчили про порушення прав скаржника.

Звертаючись з позовною заявою та апеляційною скаргою, скаржник в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що місцевим господарським судом були незастосовні положення п.1 ст.203 ЦК України, п.1 ст.215 та п.3 ст.244 ЦК України.

Також в обґрунтування вимог викладених в апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що спірний договір був укладений позивачем під впливом помилки оскільки у товариства не було іншого вибору, як погодитись на умови договору.

Статтею 229 Цивільного кодексу України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Мотив правочину - це обставини, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин. За загальним правилом помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір, сторони погодились з його умовам та п.8.3 спірного договору передбачили, що він складений при повному розумінні сторонами його умов та термінів на російській мові, у двох аутентичних примірниках по одному для кожної із сторін, що мають однакому юридичну силу.

Крім того, як вірно встановлено місцевим господарським судом та не заперечуються сторонами, правовідносини по спірному договору виконувалися сторонами належним чином до червня 2012 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначені вище доводи скаржника є хибним, оскільки під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір № 135-О від 22.01.2007 року від імені ТОВ «Алді» як сторона договору підписаний керуючим спільною діяльністю - П.Г. Скворцовим, та з іншого боку від ДП "Іллічівський морський торговельний порт» - В.о. начальника порту - А.В. Еременко, діючих на підставі довіреностей, виданих ДП «ІМТП» до ТОВ «Алді».

Частинами 1,2,3 ст.28 ГПК України передбачено, що справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

З наявної в матеріалах справи довіреності від 03.08.2006 року № 39, яка діяла до 03.08.2009 року вбачається, що ДП «ІМТП» в особі начальника порту, якій діє на підставі статуту порту, як учасник Договору про спільну діяльність № 97-0 від 17.04.2002 року, уповноважує іншого учасника договору ТОВ «Алді» здійснювати оперативно керівництво спільною діяльністю згідно з вищевказаного договору та додаткових угод до нього. Повноваження надані портом за довіреністю реалізуються працівником ТОВ «Алді», Скворцовим П.Г. (а.с.94)

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господнього суду, що спірний договір на організацію та експлуатацію диспетчерської служби був укладений сторонами відповідно до норм чинного законодавства та підписаний діючого на час підписання вказаного договору доручення, уповноваженими представниками сторін, а саме зі сторони ТОВ «Алді», керуючим спільною діяльністю уповноважена особа на ведення спільних справ за Договором про спільну діяльність від 17.04.2002 року № 97-О.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі позовного провадження в суді першої інстанції, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, при вирішенні даної справи про визнання недійсним Договору від 22.01.2007 року № 135-О, з посиланням на положення ч.1 ст.261 ЦК України. Вказана заява мотивована посиланням на положення ст.267 ЦК України, оскільки строк позовної давності відповідно до норм чинного законодавства не має перевищувати 3 роки.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами частини 1 статті 260 Кодексу встановлено, що для визначення строків позовної давності застосовуються правила статей 253 - 255 цього Кодексу, тобто календарний порядок обчислення цих строків, починаючи з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов'язано початок перебігу строку ч. 1 ст.253 Кодексу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 260 Кодексу заборонено змінювати порядок обчислення строків позовної давності, за домовленістю сторін. Початок перебігу позовної давності встановлений приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, виходячи з положень наведених норм строк позовної давності починає свій перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та закінчується у строк визначений законодавством або договором, який має бути укладений у письмовій формі та відповідати загальним вимогам до договорів, які підлягають укладанню у письмовій формі.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про сплив позовної давності, у зв'язку з тим, що позивач у встановлені законом строки для захисту свого права або інтересу не звернувся до суду з відповідним позовом, оскільки з моменту укладання спірного Договору, а саме 22.01.2007 року, він міг знати про порушення свого права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надало, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог, доводів і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про відмову в задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ".

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 12.05.2015 року по справі № 916/4999/14 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" - без задоволення.

Керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від „12" травня 2015 року по справі № 916/4999/14 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛДІ" (68000, Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. Транспортна,30, ); в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УК в м. Одесі/м. Одеса/22030001, , банк отримувача: ГУДКС України в Одеській області, МФО 828011, № рахунку: 2002) 609,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Видачу наказів за постановою із зазначенням реквізитів сторін доручити господарському суду Одеської області.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „19" червня 2015 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров