ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року Справа № 914/4528/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.
суддівДанилової М.В., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.03.15
у справі№914/4528/14 Господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет"
доПідприємства "Рокс-Львів" дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці
простягнення
Представники позивача та відповідача у судове засідання не з'явилися, проте, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Розпорядженням Секретаря другої судової палати Вищого господарського суду України від 12.06.15 для розгляду даної справи, сформовано колегію суддів у складі: головуючий - Добролюбова Т.В. , судді - Данилова М.В., Швець В.О.

Товариством з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет" у грудні 2014 року заявлений позов, з урахуванням уточнень, про стягнення з Підприємства «Рокс -Львів» дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці 38 873,96 грн з яких : 36 114,40 грн - заборгованості з повернення коштів попередньої оплати товару, 2 759,56 грн- пені та 6 000,00 грн - вартості адвокатських послуг. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на невиконання відповідачем зобов'язань з поставки оплаченого товару за спірним договором №03/10-01 Д від 03.10.11 купівлі-продажу брухту і відходів кольорових металів. При цьому, позивач посилався на приписи статей 526, 530, 549, 550 Цивільного кодексу України, статей 230, 231 Господарського кодексу України. Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.02.15, ухваленим суддею Петрашко М.М., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що строк передання товару сторонами у договорі не встановлений, а відтак оскільки позивач з вимогою поставити йому товар до відповідача не звертався, строк виконання зобов'язання за договором не порушено. При цьому, суд керувався приписами статей 11, 530, 627, 629, 689, 690, 693 Цивільного кодексу України

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Бонк Т.Б.- головуючого, Бойко С.М., Якімець Г.Г., постановою від 31.03.15, перевірене рішення у справі залишив без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує на порушення судами приписів статей 33, 43 Господарського процесуального кодексу України, та зауважує на тому, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням поставити товар, проте судами попередніх інстанцій такі доводи залишені позаувагою. Окрім цього, на думку скаржника проведений між сторонами акт звіряння взаєморозрахунків від 01.04.13 відповідно до статті 530 та частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є доказом наявності богу, а відтак підтверджує його вимогу поставити товар.

Від Підприємства «Рокс -Львів» дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.10.11 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет" - покупцем та Підприємством «Рокс -Львів» дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці - постачальник укладено договір №03/10-01Д купівлі-продажу за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець оплатити брухт і відходи кольорових і чорних металів в асортименті вказаному в специфікації. Відповідно до п.1.2. договору, постачальник передає брухт і відходи кольорового металу покупцю в номенклатурі, кількості, по цінам, у строк, на умовах поставки та оплати вказаних у даному договорі. Пунктом 2.1. договору передбачено, що орієнтовна вартість брухту та відходів кольорових металів, що передаються згідно даного договору, становить 50 000,00 грн. Згідно п.3.4. договору, приймання підтверджується актом приймання-передачі, підписаним уповноваженими представниками сторін. Згідно із п.4.1. договору розрахунок здійснюється 100% передоплатою. В окремих випадках, за згодою постачальника може здійснюватися авансування. Відповідно до п.6.3 договору, сторона, яка не виконала, або виконала частково, або неналежним чином виконала свої зобов'язання за договором повинна сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної ставки НБУ. Як убачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов вищезазначеного договору купівлі-продажу перераховано відповідачу 36 114,40 грн. передоплати за брухт чорних та кольорових металів, що підтверджується платіжним дорученням № 57 від 14.11.11р. та випискою по рахункам. Також, убачається і те, що позивачем направлялась відповідачу претензія від 31.07.14 про наявність заборгованості у підприємства "Рокс-Львів" дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці за договором від 03.10.11 купівлі-продажу брухту чорних та кольорових металів, з вимогою повернути йому суму "авансового" платежу у розмірі 36114,40 грн. Встановлено судами і те, що доказів які б свідчили про поставку товару позивачу або повернення отриманих коштів відповідачем матеріали справи не містять. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Як убачається з матеріалів справи предметом даного судового розгляду є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет" про стягнення з Підприємства «Рокс -Львів» дорожньої профспілкової організації Львівської залізниці 36 114,40 грн - суми попередньої оплати за товар, 2 759,56 грн- пені та 6 000,00 грн - вартості адвокатських послуг. Підставою позову підприємством визначено порушення відповідачем зобов'язань з поставки товару за договором від 03.10.11. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , в частині стягнення суми попередньої оплати суди обох інстанцій виходили з відсутності підстав для зобов'язання відповідача повернути кошти авансового платежу, оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою поставити товар. Проте, такий висновок судів попередніх інстанцій визнається помилковим.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона, боржник, зобов'язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, зокрема сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказані норми кореспондуються з положеннями частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України. Приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець, передає або зобов'язується передати товар у власність другій стороні - покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Приписами статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. За приписами статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимог, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до пункту 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Отже, у розумінні приписів наведеної норми ухилення продавця від передавання покупцеві попередньо оплаченого товару породжує на боці покупця дві правомочності, одну з яких покупець може використати на свій розсуд: пред'явити вимогу про передання оплаченого товару або вимагати повернення суми попередньої оплати. Реалізація другої з названих правомочностей означає, що покупець не втратив виконанням інтересу, а своїми діями відмовляється від прийняття виконання неналежно виконаного зобов'язання. Таким чином, можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Відмовляючи позивачеві у поверненні суми сплаченої ним "авансом" через недоведеність звернень до відповідача з вимогою про продаж (поставку) лому, судами помилково не враховано: пунктами 9.6, 9.7 укладеного договору визначено, що договір вступає в силу з дати його підписання та діє до 31.12.11 року, а у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про припинення даного договору, він пролонговується на наступний рік. Строком дії договору відповідно до частин 1,4 статті 631 Цивільного кодексу України є час, упродовж якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Сторони мають права і повинні виконувати свої обов'язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору упродовж строку дії договору. Отже, строком договору є час його чинності (обов'язковості). Строк чинності договору зумовлює й строк чинності зобов'язання, що виникло з цього договору. Отже, після закінчення строку дії договору відповідач утримував суму авансу і товар, за який отримав оплату.

Таким чином, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Відповідно до статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого суду чи постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Оскільки за результатами перевірки постанови у справі, апеляційним судом встановлені усі фактичні обставини, які входять до предмета доказування у даній справі та з'ясовані з достатньою повнотою, але неправильно застосував норми статті 693 Цивільного кодексу України, реалізуючи повноваження, визначені пунктом 2 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 36 114,40 грн - заборгованості з повернення авансу з прийняттям нового рішення про стягнення цих коштів.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 43, статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Тобто, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, шляхом подання письмових доказів. Згідно з приписами статті 34 названого Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Статтею 43 цього ж Кодексу унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За приписами статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько - правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. За приписами статті 230 цього ж Кодексу штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Згідно зі статтею 549 цього ж Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 2 759,56 грн пені, виходячи з того, що відсутні підстави для застосування відповідальності за неналежне виконання господарського зобов'язання.

Щодо відмови судів у стягненні 6000,00 грн вартості адвокатських послуг, то витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, таких як, угода про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформлена довіреність, видана стороною представникові її інтересів у суді, платіжне доручення або інший документ, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копія свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінал ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. Втім в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження цих вимог, оскільки відсутнє документальне підтвердження витрат понесених позивачем на оплату наданих адвокатом Пономаренко Є.А. адвокатських послуг при розгляді даної справи та докази підтверджуючі повноваження адвоката як представника позивача.

Інші доводи викладені в касаційній скарзі також не можуть бути підставою для скасування постанови у справі в частині відмови у стягненні суми пені, оскільки не спростовують установленого апеляційним судом та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. З огляду на те, що порушень чи неправильного застосування апеляційним судом норм чинного законодавства не виявлено, підстав для задоволення касаційної скарги в частині вимог про стягнення 2 759,56 грн пені і 6000,00 грн вартості адвокатських послуг та скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в цій частині не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.03.15 у справі №914/4528/14 та рішення господарського суду Львівської області від 04.02.15 скасувати в частині відмови у стягненні 36 114,40 грн основного боргу.

Прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині. Стягнути з відповідача36 114,40 грн боргу.

Решту рішення Господарського суду Львівської області від 04.02.15 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 31.03.15 у справі №914/4528/14 залишити без змін.

Видачу наказу доручити Господарському суду Львівської області.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Кольормет" задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

С у д д і М.Данилова

В.Швець