ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 920/214/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Лобов Д.В.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації України в Сумській області, м.Суми (вх.№2666 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 06 квітня 2015 року по справі № 920/214/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат», м.Суми

до Територіального управління державної судової адміністрації України в Сумській області, м.Суми

про стягнення 872 289,52 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 06.04.2015 по справі №920/214/15 (суддя Моїсеєнко В.М) позов задоволено частково, стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації України в Сумській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Скат» 620573,18 грн. основного боргу, 163831,32 грн. інфляційних збитків, 25094,95 грн. 3 % річних, 16188,98 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 06.04.2015 по справі №920/214/15 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У апеляційній скарзі зазначив, що бюджетні призначення на капітальний ремонт у 2013р. залишились у відповідача на рахунку та не були проведені платіжними дорученнями через зупинення Державною казначейською службою України операцій з проведення цих призначень, тобто заборгованість виникла з вини Держказначейства, основна сума боргу сплачена, відповідачем по справі повинно бути Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В зв'язку з відпусткою судді Тарасової І.В., судді Потапенко В.І. для розгляду даної справи проведено повторний автоматичний розподіл справ та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Плужник О.В.

Відповідач в судовому засіданні надав клопотання про залучення в якості іншого відповідача Державну казначейську службу України, Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області.

Колегія суддів відхилила зазначене клопотання як необґрунтоване, так як держказначейство не є стороною за договором.

В судовому засіданні 20.05.2014р. оголошена перерва до 12год.00 хв. 9.06.2015р.

В зв'язку з хворобою судді Плужника О.В. для розгляду даної справи проведено повторний автоматичний розподіл справ та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І.

Представник відповідача в судове засідання 9.06.2015р. не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що між сторонами укладений договір підряду №2 від 29.05.2013р., за яким позивач зобов'язувався здійснити капітальний ремонт будівлі районного суду по вул. Піонерська,2 у м. Лебедин Сумської області, а відповідач в свою чергу зобов'язувався перерахувати оплату за виконані роботи у десятиденний термін після виконання і приймання передбачених договором робіт та підписання акту приймання виконаних робіт ( п.4.3 договору ).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що факт виконання робіт та прийняття їх відповідачем підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в , копії яких додані до матеріалів справи (а.с.14-48).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач порушив договірні зобов'язання щодо оплати виконаних робіт, сплатив борг позивачеві частково, внаслідок чого сума заборгованості відповідача за договором підряду № 2 від 29.05.2013р. становить 620573,18 грн., що підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 08.12.2014р. та не заперечується відповідачем.

Враховуючи викладені обставини, зокрема те, що факт виконання позивачем договірних зобов'язань підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, відповідач, в свою чергу, доказів оплати передбачених договором підряду № 2 від 29.05.2013р. робіт не подав, факт наявності основного боргу перед позивачем визнав, суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь позивача 620573,18 грн. основного боргу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

В зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків в сумі 163831,32 грн. за весь період прострочення та 3% річних за 492 дні прострочення в сумі 25094,95 грн.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на вину Держказначейства та відсутність бюджетних коштів не звільняє його від відповідальності.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що у разі невиконання однією із сторін договору своїх зобов'язань, вина сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконання зобов'язань за кожний день затримки.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом вищевказаного пункту договору, вбачається, що мова йде саме про стягнення пені як різновиду штрафних санкцій, тому що відповідно до пункту 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 2921-ІІІ від 10.01.2002 року, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що згідно з розрахунком позивача, наданому у заяві від 23.02.2015р. про збільшення позовних вимог, відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 163663,76 грн. за період з 30.09.2013р. по 14.04.2014р., з 15.04.2014р. по 16.07.2014р., з 17.07.2014р. по 12.11.2014р., з 13.11.2014р. по 19.01.2015р.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої ст. 232 Господарського кодексу України.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що роботи, за які не провів розрахунки відповідач, виконані позивачем в червні - вересні 2013р., що підтверджується копіями актів форми № КБ -2в та не оспорюється сторонами по справі.

У п. 4.3 договору підряду № 2 від 29.05.2013р. зазначено, що відповідач повинен перерахувати оплату за виконані роботи в десятиденний термін після їх виконання і приймання передбачених договором робіт та підписання акта приймання виконаних робіт.

Отже, позивачу стало відомо про порушення його права на отримання коштів за виконані роботи в жовтні 2013 року, з цього часу і почався перебіг строку позовної давності до вимог стосовно стягнення пені.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач подав клопотання № 02-1503/15 від 03.03.2015р. про сплив позовної давності, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань з оплати виконаних робіт через пропущення позивачем строку спеціальної позовної давності в один рік.

В зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки вони пред'явлені позивачем з порушенням приписів ст. 258 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 258,261,267, 526, 610, 611 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 06.04.2015 р. по справі №920/214/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.06.15

Головуючий суддя Горбачова Л.П.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.