ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 922/918/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Цвірі Д.М.

за участю представників сторін:

позивача Меха Д.М. за довіреністю №08-11/4851/2-14 від 29.12.2014 р.

відповідача - Війтова Ю.М. за довіреністю б/н від 20.01.2015 р.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Харківської міської ради (вх. № 2722Х/3-11) на рішення господарського суду Харківської області від 15.04.2015 р. у справі № 922/918/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до ТОВ Кафе "Ярославське", м. Харків

про повернення майна та відшкодування доходів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.04.2015 р. (суддя Светлічний Ю.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав виключає договірний характер спільних правовідносин, а тому можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України відсутня, тому правові підстави для відшкодування отриманих доходів також відсутні.

Позивач з зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 424603,21 грн. та в цій частині прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав (за відсутності ознак самовільного зайняття). А також апелянт вважає, що місцевий бюджет позбавлений можливості отримати кошти за використання майна територіальної громади м. Харкова без достатніх правових підстав.

Також, вказує на те, що безпідставне набуття майна (земельної ділянки) з боку відповідача не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою, що дає підстави застосувати до цих спірних правовідносин положення статті 1212 - 1214 ЦК України.

А тому, відсутність складу цивільного правопорушення виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм матеріального права (ст.ст. 152, 156, 157 Земельного кодексу України), які регламентують підстави відшкодування збитків, на які посилався місцевий господарський суд.

Крім того, вказує на те, що відповідач фактично одержав дохід в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходу включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.05.2015 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 08.06.2015 року.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник у судовому засіданні проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також вказує на те, що, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання позивача на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України, є необґрунтованим.

Також, відповідач вказує, що ним вчинялись заходи щодо належного оформлення землекористування вищевказаною земельною ділянкою, а саме відповідач звертався до Харківського міського голови про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку та ним отримано рішення Харківської міської ради №280/09 від 25.11.2009 р. про надання в оренду земельної ділянки загальною площею 0,0441га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, але договір оренди не укладено, позивачем не надано доказів вчинення дій щодо укладення договору оренди землі. Відповідач зазначив, що на даний час оформлює документи для оформлення права на земельну ділянку у встановленому Законом порядку. Повернення спірної земельної ділянки позивачу буде порушувати право власності відповідача на нежитлові будівлі літ. "К-1" загальною площею 256,6 кв.м., по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, згідно інформації КП "Харківське міське БТІ" від 07.10.2014 р. № 7405 право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху 1-19, І, II, III загальною площею 256,6 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "К-1" по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові зареєстровано за Організацією орендарів кафе "Ярославське" на підставі договору купівлі-продажу № 232-В, посвідченого 2-ю ХДНК 27.01.1995 р., № 3-1148, акту приймання-передачі № 232-В майна державного підприємства від 19.04.1995 р., свідоцтва про право власності № 232-В, виданого представництвом Фонду Державного майна України в м. Харкові від 19.04.1995 р.

Відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0667 га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "К-1", що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради від 14.10.2014 р.

Позивач, вважаючи спірну земельну ділянку безпідставно набутою внаслідок придбання відповідачем у власність вищевказаних нежитлових будівель, на підставі ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України, нарахував суму доходу в розмірі 424603,21 грн., безпідставно одержаного позивачем від земельної ділянки за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,0667 га по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові без достатньої правової підстави.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Предметом регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України є загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а саме такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зазначені положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Згідно з ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 3, ст. 4 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно з ч. 4. ст. 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Так, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна відповідно до ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України є окремий по відношенню до договірних вид зобов'язань, які виникають з самостійної правової підстави.

Норми ч. 1, ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, проте обмежують їх застосування в договірних правовідносинах випадками повернення безпідставно виконаного однією із сторін договору.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі N 6-88цс13).

Колегія суддів зазначає, що для застосування такого заходу відповідальності за порушення земельного законодавства, як стягнення збитків, слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Предметом розгляду даної справи є повернення безпідставно набутого майна та стягнення доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 424603,21 грн.

Проте, з урахуванням змісту редакції ст. 377 Цивільного кодексу України, чинної на момент набуття відповідачем у власність нежитлової будівлі літ. "К-1" по вул. Ярославській, 17 у м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу № 232-В, посвідченого 2-ю ХДНК 27.01.1995 р., р., № 3-1148, акту приймання-передачі № 232-В майна державного підприємства від 19.04.1995 р., свідоцтва про право власності № 232-В, виданого Представництвом Фонду Державного майна України в м. Харкові від 19.04.1995 р., колегія суддів вважає недоведеними доводи позивача про безпідставне, в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, набуття відповідачем спірної земельної ділянки.

Відповідно до приписів частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Оскільки доводи позивача про безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки колегією суддів відхилені, правові підстави для відшкодування доходів, зазначених в частині першої статті 1214 Цивільного кодексу України також відсутні.

Крім того, статті 14, 135 Податкового кодексу України, положеннями яких позивачем обґрунтовано отримання відповідачем спірної суми доходів, у складі доходів передбачають, зокрема, дохід від операційної діяльності, а також дохід на суму вартості товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначену на рівні не нижче звичайної ціни.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У разі якщо ціни (націнки) на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до правил такого регулювання. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування за умови, що неможливо застосувати методи, зазначені у п.п. 39.3.1 п. 39.3 ст. 39 цього Кодексу, до яких належать порівняльна неконтрольована ціна (аналоги продажу), ціна перепродажу, "витрати плюс", чистий прибуток, розподілення прибутку.

З урахуванням того, що на підставі ст. 5 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати у відповідних операціях обов'язково застосовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, встановлені позивачем ставки орендної плати в якості регульованої ціни не можуть бути визнані єдиною підставою для визначення звичайної ціни, оскільки згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України можуть бути застосовані методи, зокрема чистого прибутку, розподілення прибутку, тощо.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Однак, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Однак, договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Крім того слід зазначити, що відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно із п.3.7 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284.

Відповідно до п.2.9 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, обрав невірний спосіб захисту свого права як землевласника.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року у справі №922/3762/14 та від 20.05.2015 року у справі №922/4911/14.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Позивач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд помилково посилається на статтю 120 Земельного кодексу України в частині переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, права власності на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, оскільки ця норма регламентує правовідносини, у яких попередній власник будівлі також мав на праві власності або праві користування земельні ділянку під власним нерухомим майном, тоді як попередній власник будівлі, яка належить відповідачу, права користування земельної ділянкою не оформляв.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідачем речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями позивача, оскільки в даному випадку положення статті 120 Земельного кодексу та статті 377 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню і відповідач не може вважатися таким, що набув спірну земельну ділянку безпідставно.

За змістом п.3.8. постанови Пленуму ВГСУ від 17.05.2011р. № 6 роз'яснено, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право користування.

При цьому, суду слід враховувати положення ч. 2 ст. 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я право встановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі ч. 2 статті 125 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону - частина 2 статті 126 Земельного кодексу України.

Так, згідно до п. 4 Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові, що є Додатком до рішення 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові" від 19.12.2012 р. № 960/12 підставою для оформлення договору оренди землі є рішення міської ради про надання в оренду земельної ділянки.

Відповідно до п. 5 цього Порядку оформлення договору оренди землі проводиться управлінням земельних відносин протягом трьох місяців з дня прийняття рішення міською радою або дня проведення конкурсу (аукціону) щодо набуття права оренди землі та за умови наявності справи документації із землеустрою, яка повинна містити необхідний обсяг документів.

У відповідності до п. 7 Порядку Відділ організації землеустрою та обліку земель управління земельних відносин не пізніше 4 робочих днів з дня отримання справи документації із землеустрою готує проект договору оренди землі.

Після попереднього погодження проекту договору оренди землі відділ організації землеустрою та обліку земель управління земельних відносин не пізніше 1-го робочого дня з дня отримання справи документації із землеустрою, готує три примірники договору оренди землі, і повідомляє заявника про необхідність з'явитися протягом 4 робочих днів з дня отримання листа до управління земельних відносин для погодження істотних умов договору оренди землі. У разі, якщо заявник не з'явився до управління земельних відносин протягом вказаного терміну для погодження істотних умов договору оренди землі або відмовився від їх погодження, управління земельних відносин рекомендованим супровідним листом направляє заявнику три примірники договору оренди землі у зшитому вигляді та скріплені печаткою управління земельних відносин "Для документів" для розгляду, (п. 8 та п.п. 8.1. Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові).

Вимога про відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення.

Оскільки, як свідчать матеріали справи, відповідач звертався до позивача із листами щодо оформлення права користування. Таким чином відповідач вживав заходів щодо належного оформлення земельної ділянки, на якій розміщена належна йому нерухомість.

Позивач також в апеляційній скарзі посилається на те, що безпідставне набуття майна (земельної ділянки) з боку відповідача не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме : придбання відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою, що дає підстави застосувати до цих спірних правовідносин положення ст.ст. 1212 - 1214 ЦК України.

А тому відсутність складу цивільного правопорушення виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм матеріального права (ст.ст. 152, 156, 157 Земельного кодексу України), які регламентують підстави відшкодування збитків і на які посилався місцевий господарський суд.

Однак, такі твердження позивача є необґрунтованими, так як саме позивач посилався на вчинення відповідачем правопорушення - неоформлення права користування земельною ділянкою та протиправне, без відповідних правових підстав використання спірної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до п.2.9 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

А тому, як вже зазначалося, з урахуванням статті 152 Земельного кодексу України, яка визначає способи захисту прав землевласників, у разі порушення прав позивача як власника спірної земельної ділянки, він має право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Також позивач в апеляційній скарзі зазначив, що відповідач фактично одержав доход в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Однак, такі посилання не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки стаття 1214 Цивільного кодексу України передбачає стягнення доходу у вигляді реальних надходжень матеріальних благ, а не у вигляді збереження активів.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "дохід".

Визначення доходу міститься в пункті 14.1.54 ст. 14 Податкового кодексу України, яке не передбачає збереження активів.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290, на яке посилається позивач, регулює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві та не є правовим актом цивільного законодавства або податкового законодавства.

Разом з цим, згідно зі до ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже визначення поняття "доходу" в розумінні Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290 суперечить ст. 1214 Цивільного кодексу України, яка передбачає одержання доходу, та є категорією бухгалтерського обліку, у зв'язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин на підставі статті 8 Цивільного кодексу України.

Аналогічне тлумачення закону щодо відсутності підстав задоволення позовних вимог у спірних правовідносинах надано ВГСУ у постановах по справам № 922/4911/14, №922/4930/14, № 922/3762/14.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 15.04.2015 р. у справі № 922/918/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.04.2015 р. у справі № 922/918/15 залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 10.06.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.