РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015№910/9720/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., при секретарі судового засідання Грабовській А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/9720/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія Трансавтобуд», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Укржитлокомплекс», м. Київ,

про стягнення 356 452,32 грн.,

за участю представників:

позивача - Мельника В.В. (довіреність від 29.05.2015 № б/н);

відповідача - Омельчука О.В. (довіреність від 10.01.2014 №б/н).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія Трансавтобуд» (далі - Компанія) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Укржитлокомплекс» (далі - Товариство) 356 452,32 грн. збитків, завданих неналежним виконанням відповідачем умов договору від 17.03.2009 №01/03 про виконання робіт (далі - Договір).

Позов мотивовано тим, що: відповідач умови Договору належним чином не виконав та оплату за виконані позивачем роботи у встановлений строк не здійснив; Компанія нарахувала збитки у сумі 356 452,32 грн. (70 % від 509 217,60 грн.) відповідно до пункту 4.4 Договору; Товариство збитки у добровільному порядку Компанії не відшкодувало.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.2015 порушено провадження у справі.

Відповідач 02.06.2015 подав суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив таке: як вказує позивач, відповідач не здійснив оплати за Договором та у зв'язку з цим у відповідності до додаткової угоди до Договору має сплатити суму збитків; останнім днем оплати виконаних робіт за Договором позивач зазначає 28.10.2009; таким чином, з огляду на те, що, як стверджує позивач, оплата не була здійснена протягом 6-ти місяців із вказаної дати, то у відповідності до умов Договору та додаткової угоди до нього 28.04.2010 є днем, коли позивач довідався про нанесені йому збитки в розмірі 70% від вартості виконаних робіт за Договором, та в нього виникло право вимагати їх сплати.

У судовому засіданні 15.06.2015 представник позивача надав пояснення по суті спору, просив позов задовольнити повністю; представник відповідача надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.03.2009 Компанією (виконавець) та Товариством (замовник) було укладено Договір, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених Договором, виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом визначеного у Договорі строку виконувати роботи щодо розробки ґрунту за адресою: м. Буча, вул. Тарасівська, 8-Г, а замовник зобов'язується оплачувати надані послуги (пункт 1.1 Договору).

Відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Додатковою угодою до Договору від 23.10.2009 сторонами доповнено розділ 4 Договору пунктами 4.2 - 4.5 в частині відповідальності сторін за порушення умов Договору, зокрема, відповідно до пункту 4.4 Договору якщо замовник порушить строк проведення розрахунків за виконану роботу більш ніж на шість календарних місяців, то відповідно до приписів частини п'ятої статті 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) сторони господарського зобов'язання володіють правом за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків у вигляді відсоткової ставки у 70 % від обсягу невиконаного грошового зобов'язання, які замовник сплачує виконавцю без будь-яких додаткових застережень.

Відповідно до частини п'ятої статті 225 ГК України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач зазначає, що належним чином виконав умови Договору, виконавши роботи, а відповідач, у свою чергу, зобов'язання з оплати у встановлений строк не виконав.

Компанія нарахувала та просила суд стягнути із Товариства збитки у сумі 356 452,32 грн. (70 % від 509 217,60 грн.) відповідно до пункту 4.4 Договору та частини п'ятої статті 225 ГК України.

Відповідачем було подано суду клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Позивач у позові зазначав, що у Компанії з'явилося законне право вимоги стягнення збитків з Товариства з 03.06.2013.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У абзаці третьому підпункту 1.1 пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

В абзацах першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 Постанови № 10 зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовні вимоги щодо стягнення 356 452,32 грн. Компанія обґрунтовує неналежним виконання Товариством умов Договору, що встановлено судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції зі справи № 32/224.

Відповідно до частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.02.2012 зі справи № 32/224 за позовом приватного підприємства «Проспект» (далі - ПП «Проспект») до Товариства про стягнення 1 030 655,65 грн., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2013, позовні вимоги задоволено частково та встановлено таке:

- 15.12.2010 ПП «Проспект» (цессіонарій) та Компанією (цедент) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії, далі - Договір цесії), за умовами якого: цедент передає цессіонарію своє право вимоги зобов'язань в обсязі і на умовах, що обумовлені Договором та існують на час підписання Договору цесії; цессіонарій при цьому на підставі пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, отримавши право вимоги за Договором, стає кредитором по відношенню до боржника - Товариства;

- на виконання умов Договору Компанією належним чином виконані роботи, а розрахунки Товариством за виконані роботи не проведено, а тому ПП «Проспект» як новий кредитор 20.12.2010 звернулося до Товариства з вимогою №3 сплатити грошові кошти у сумі 509 217,60 грн.;

- ПП «Проспект» вказано, що оскільки кінцевий строк оплати виконаних робіт сплинув 28.10.2009, то прострочення оплати на даний час складає більше ніж шість місяців, тому Товариство повинно сплатити збитки в розмірі 70% невиконаного грошового зобов'язання, що становить 356 452,32 грн.;

- факт наявності заборгованості Товариства у сумі 509 217,60 грн. підтверджено обставинами справи та доказами на їх підтвердження; натомість Товариство доказів виконання зобов'язань за Договором цесії суду не подало, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 509 217,60 грн. було задоволено;

- у задоволенні позовних вимог ПП «Проспект» в частині стягнення з Товариства збитків у сумі 365 452,32 грн. за порушення виконання грошового зобов'язання за Договором відмовлено з посиланнями на приписи статті 224 ГК України, оскільки встановлено наявність підстав для стягнення збитків, нарахованих відповідно до пункту 4.4 Договору, з Товариства на користь саме Компанії.

Разом з тим, хоч судом і встановлено порушення прав позивача, у позові слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На думку суду, перебіг позовної давності для позивача почався з 29.04.2010, коли закінчився шестимісячний строк, передбачений пунктом 4.4 Договору, та виникло право вимоги заявити про стягнення збитків у сумі 356 452,32 грн., розмір яких було узгоджено сторонами.

Тобто у нашому випадку строк позовної давності сплинув 29.10.2013, а даний позов було подано до господарського суду міста Києва 15.04.2015.

Щодо доводів Компанії про те, що право стягнення збитків у неї виникло з моменту набрання рішенням від 13.02.2012 зі справи № 32/224 законної сили, а саме з 03.06.2013 (постанова Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2013), то слід зазначити таке.

Відповідно до статті 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Укладаючи Договір цесії, Компанія та ПП «Проспект», узгодивши умови з передачі права вимоги із стягнення збитків, порушили вимоги статті 515 ЦК України, оскільки вказана вимога нерозривно пов'язана з особою позивача.

Незнання чинного законодавства України не звільняє особу від відповідальності.

Таким чином, позивач мав би усвідомлювати наслідки своїх дій, а саме: сплив строку позовної давності; відмова ПП «Проспект» у задоволенні позову в частині стягнення збитків, тощо.

Слід звернути увагу на те, що, починаючи з 13.02.2012 контрагент позивача (ПП «Проспект») був обізнаний про наявність такої норми права як стаття 515 ЦК України і мав змогу повідомити Компанію про необхідність вжиття відповідних заходів.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.06.2015.

Суддя О. Марченко