РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015Справа №910/7588/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомерцгруп»

до Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод»

про стягнення 160 996, 75 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Пахолок О.О.;

від відповідача: Нікітіна-Дудікова Г.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укркомерцгруп» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 160 996, 75 грн., з якої: 100 000, 00 грн. - основний борг, 26 397, 26 грн. - пеня, 31 591, 27 грн. - інфляційні нарахування, 3 008, 22 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором зворотної фінансової допомоги № 1 від 21.01.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.03.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.04.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

18.05.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що укладаючи договір зворотної фінансової допомоги № 1, Макаров Макар Валерійович вийшов за межі повноважень, встановлених наглядовою радою Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» для виконавчого органу, у зв'язку з чим просить суд вийти за межі позовних вимог та з власної ініціативи визнати договір недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

25.05.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав заперечення на відзив відповідача, в якому зазначає, що 14.05.2013 р. протоколом № 2/1 засідання наглядової ради Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» були скасовані будь-які обмеження на ліміти вчинення правочинів посадовими особами товариства, встановлені раніше наглядовою радою та ліміт вартості правочинів директору Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» в рамках якого, він може приймати фінансового-господарські рішення без попереднього узгодження з наглядовою радою у розмірі 1 000 000, 00 грн. Отже, станом на 21.01.2014 р., на день укладення договору зворотної фінансової допомоги № 1, обмеження щодо ліміту на вчинення правочинів, які не потребують попереднього узгодження з наглядовою радою Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» становило 1 000 000, 00 грн.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відкласти розгляд даної справи.

Суд відхилив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з підстав необґрунтованості.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.06.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укркомерцгруп» та Публічним акціонерним товариством «Феодосійський механічний завод» укладено договір № 1 зворотної фінансової допомоги, умовами якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених даним договором, позивач передає у власність кошти у розмірі, визначені п. 2.1. даного договору, а відповідач зобов'язується повернути отриману зворотну фінансову допомогу в обумовлений даним договором строк.

Відповідно до п. 1.2. договору, зворотна фінансова допомога надається з метою поповнення оборотних коштів.

Згідно п. 2.1 договору, розмір зворотної фінансової допомоги складає 100 000, 00 грн.

Розділом 3 договору визначено, що позивач передає зворотну фінансову допомогу у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових засобів на розрахунковий рахунок відповідача. Зворотна фінансова допомога вважається наданою відповідачу при зарахуванні її на поточний рахунок відповідача.

Умовами п. 4.1. договору передбачено, що строк повернення зворотної фінансової допомоги починається з моменту набрання чинності даного договору та складає 2 (два) календарних місяці.

Пунктом 5.1. договору визначено, що після закінчення строку, встановленого в п. 4.1. даного договору, відповідач зобов'язується протягом 10 (десяти) календарних днів повернути позивачу зворотну фінансову допомогу.

У відповідності до п. 7.4. договору, при порушенні відповідачем строку повернення зворотної фінансової допомоги, вказаного у п. 4.1. даного договору, відповідач повинен сплатити на поточний рахунок позивача пеню у розмірі 0, 1 % від розміру зворотної фінансової допомоги за кожний день прострочення її повернення.

Даний договір набирає чинності з моменту надання зворотної фінансової допомоги відповідачу. Строк дії даного договору починається з моменту, визначеного в п. 8.1. даного договору та закінчується 21.03.2014 р. (п.п. 8.1. та 8.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2014 р. позивачем було перераховано відповідачеві 100 000,00 грн. зворотної фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням № 27 від 22.01.2014 року та випискою по рахунку від 22.01.2014 р. (копії в матеріалах справи).

Проте, відповідач всупереч умовам договору не повернув позивачу грошові кошти в строк, визначений п. 4.1. договору.

07.11.2014 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату боргу від 06.11.2014 р., в якій просить останнього погасити існуючу заборгованість не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дати отримання даної претензії, яка отримана відповідачем 12.11.2014 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач на зазначену вище вимогу відповіді не надав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання, визначені договором, зокрема, щодо вчасного повернення наданої зворотної фінансової допомоги у розмірі 100 000, 00 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 26 397, 26 грн., інфляційні нарахування у сумі 31 591, 27 грн. та 3 % річних у розмірі 3 008, 22 грн. за період з 23.03.2014 р. по 23.03.2015 р.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 1 зворотної фінансової допомоги від 21.01.2014 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором позики.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, перерахував грошові кошти на розрахунковий рахунок відповідача.

Разом з тим, відповідач всупереч умовам договору грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн. у визначений договором строк не повернув, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд відзначає наступне.

Відповідно до протоколу № 2/1 від 14.05.2013 р. засідання наглядової ради Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод», були скасовані будь-які обмеження на ліміти вчинення правочинів посадовими особами товариства, встановлені раніше наглядовою радою, а також ліміт вартості правочинів, укладення яких не потребує попереднього узгодження з наглядовою радою Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод». Директор може приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з наглядовою радою Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» з лімітом, що не перевищує 1 000 000, 00 грн.

Отже, станом на день укладення договору № 1 зворотної фінансової допомоги від 21.01.2014 р., обмеження щодо ліміту на вчинення правочинів, укладення яких не потребує попереднього узгодження з наглядовою радою Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» становило 1 000 000, 00 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 1 зворотної фінансової допомоги від 21.01.2014 р., положення ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 100 000, 00 грн. основної заборгованості.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 26 397, 26 грн. - пені, 31 591, 27 грн. - інфляційних нарахувань, 3 008, 22 грн. - 3 % річних за період з 23.03.2014 р. по 23.03.2015 р.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов'язання, розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 ГК України.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у розмірі 10 646, 58 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період не більше 6 місяців з 02.04.2014 р. по 02.10.2014 р.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 31 591, 27 грн. - інфляційних нарахувань, 3 008, 22 грн. - 3 % річних за період з 23.03.2014 р. по 23.03.2015 р., суд відзначає наступне.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань і встановив, що позивачем допущені помилки у визначенні моменту прострочення грошового зобов'язання та відповідно у розмірі нарахування штрафних санкцій.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 2 926, 03 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 31 591, 27 грн., які розраховані з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02.04.2014 р. по 23.03.2015 р., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомерцгруп» задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Феодосійський механічний завод» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 77/1, квартира 20, ідентифікаційний код - 01423062), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укркомерцгруп» (84116, Донецька область, м. Слов'янськ, вул. Бульварна, буд. 10, кв. 116, ідентифікаційний код - 38408490) 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. - заборгованості, 10 646 (десять тисяч шістсот сорок шість) грн. 58 коп. - пені, 2 926 (дві тисячі дев'ятсот двадцять шість) грн. 03 коп. - 3% річних, 31 591 (тридцять одну тисячу п'ятсот дев'яносто одну) грн. 27 коп. - інфляційних нарахувань та 2 903 (дві тисячі дев'ятсот три) грн. 28 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 16.06.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.