КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 911/1171/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Куницький В.В. - представник, дов. № 14-129 від 13.05.2014;

від відповідача: Богдан С.В. - керівник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015

у справі № 911/1171/15 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства "Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз"

про стягнення 557 324,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.04.2015 у справі № 911/1171/15 позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 48 440,95 грн. пені, 44 651,61 грн. 3% річних, 406 142,19 грн. інфляційної складової боргу, 9 984,70 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позов в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 406 142,19 грн. та 3 % річних в розмірі 44 651,61 грн., які нараховано позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати переданого природного газу за даним договором у спірний період на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованим і тому підлягає задоволенню; дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань, тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, внаслідок чого є підстави для застосування встановленої законом та договором відповідальності; позивачем позовну заяву про стягнення суми 3% річних, інфляційних втрат та пені від 19.03.2015 №14/2-282 подано 20.03.2015, таким чином, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором за період з 01.03.2014 по 19.03.2014; за таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором у сумі 106 531,01 грн. підлягають задоволенню частково, а саме за період з 20.03.2014 по 31.07.2014 у сумі 96 881,89 грн.; суд дійшов висновку про задоволення заяви відповідача про зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій у вигляді пені на 50%, за таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором у сумі 96 881,89 грн. підлягають задоволенню частково, у сумі 48 440,95 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 у справі № 911/1171/15 скасувати в частині відмови у стягненні 48 440,95 грн. пені, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 48 440,95 грн. пені, у стягненні якої було відмовлено.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує, що головною підставою зменшення розміру неустойки відповідач зазначає тяжкий фінансовий стан, однак, відповідно до ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язань; сторони визначили вид забезпечення виконання зобов'язання неустойкою, що передбачений умовами договору, та вже заздалегідь визначили розмір пені за неналежне виконання зобов'язання, тому суд неправомірно самостійно визначив розмір пені.

На думку скаржника, рішення в частині відмови у стягненні пені прийнято з порушенням норм ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552 ЦК України, ст.ст. 4-2, 43, 83, 84 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині; в оскаржуваному рішенні не зазначено будь-яких доказів, на підставі яких прийнято рішення про зменшення розміру стягуваної суми пені.

Скаржник зазначає, що бюджетом України та фінансовим планом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", який затверджений Кабінетом Міністрів України, не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу; внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ, позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних; єдиним джерелом часткової компенсації понесених втрат є стягнення з боржників пені у розмірі, передбаченому умовами договорів, отже, судом не враховано особливі обставини щодо діяльності позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що тривала криза неплатежів за спожитий природний газ, постійне підвищення ціни на природний газ для промислових споживачів та бюджетних організацій, встановлення диференційованих цін, залежно від обсягів споживання природного газу для населення, вимушено призвели до порушення дисципліни розрахунків з боку відповідача по всіх категоріях споживачів, така ситуація поставила під загрозу безперебійне, безаварійне газопостачання споживачів Києво-Святошинського району Київської області, оскільки провокувала невиділення лімітів природного газу, і, як наслідок, небажані явища в регіоні, а саме: зниження тиску в розподільчих мережах для обмеження постачання газу; однак, відповідач на 90% виконав зобов'язання за договором від 30.09.2011 № 14/2214/11 та частково розрахувався із позивачем за поставлений природний газ, провівши його оплату в сумі 11 342 800,13 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій в повному обсязі призведе до збільшення збитків підприємства та неможливості виконання поточних зобов'язань підприємства; в постанові Вищого господарського суду України від 28.05.2009 у справі № 16/205, зокрема, зазначено, що штраф і пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, тому при зменшенні розміру штрафу та пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані; крім стягнення штрафу та пені, позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду Київської області позовну заяву про стягнення з відповідача пені за несвоєчасні розрахунки в сумі 106 531,01 грн., трьох відсотків річних за несвоєчасні розрахунки в сумі 44 651,61 грн., суми, на яку збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів, в розмірі 406 142,19 грн.; судових витрат.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування позовної давності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 16 264,07 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.09.2011 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Дочірнім підприємством "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ВАТ "Київоблгаз" укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 14/2214/11.

В подальшому Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" було перетворено у Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а Дочірнє підприємство "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ВАТ "Київоблгаз" перетворено у Дочірнє підприємство "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства "Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз".

Згідно із п. 1.1 договору 14/2214/11 позивач, за договором продавець, зобов'язується передати у власність відповідачу, за договором покупцю, у IV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ, для потреб суб'єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (в обсягах природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами) та використовується теплогенеруючими (теплопостачальними) підприємствами на власні потреби та втрати, а відповідач зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Пунктами 2.1, 2.1.2 договору № 14/2214/11 передбачено, що позивач передає відповідачу з 01.10.2011 по 31.12.2012 газ в обсязі до 6449,900 тис. куб.м; допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі ± 5% від узгодженого сторонами згідно п. 2.1 цього договору планового обсягу продажу газу без коригування планованого обсягу.

Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору № 14/2214/11 приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно із п. 6.1 договору № 14/2214/11, в редакції додаткової угоди № 5 від 28.01.2014, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ за договором здійснюється до 31.01.2014.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2014 у справі № 911/41/14, яке сторонами не оскаржувалось, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором на купівлю-продаж природного газу від 30.09.2011 № 14/2214/11 у вигляді основного боргу у сумі 1 425 882,62 грн., пеню у сумі 2 177,98 грн., три проценти річних у сумі 133 231,54 грн., інфляційні втрати у сумі 6 188,10 грн. та судовий збір у сумі 31 349,60 грн.; в іншій частині в позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач на виконання вимог п.п. 1.1, 2.1 договору, з дотриманням вимог ст.ст. 526, 629, 712 ЦК України, у період з жовтня 2011р. по серпень 2012р. передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 425 882,62 грн., що підтверджено актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2011, від 31.10.2011, від 31.10.2011, від 31.12.2011, від 31.01.2012, від 29.02.2012, від 31.03.2012, від 30.04.2012, від 31.05.2012, від 30.06.2012, від 31.07.2012, від 31.08.2012; як свідчать матеріали справи, основна заборгованість відповідача перед позивачем за договором складає 1 425 882,62 грн; позивачем відповідачу нараховано пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у загальній сумі 166 230,70 грн., яка складається: за період з 02.07.2012 по 14.09.2012 у сумі 30 416,96 грн., за період з 02.07.2012 по 14.10.2012 у сумі 84 709,27 грн., за період з 02.07.2012 по 14.11.2012 у сумі 40 228,16 грн., за період з 02.07.2012 по 14.12.2012 у сумі 1 175,73 грн., за період з 15.07.2012 по 14.01.2013 у сумі 3 854,35 грн., за період з 15.08.2012 по 14.02.2013 у сумі 3 339,53 грн., за період з 15.09.2012 по 14.03.2013 у сумі 2 506,70 грн.; судом здійснено розрахунок пені за заявлені позивачем періоди, за результатами якого судом встановлено, що з відповідача підлягає до стягнення пеня у сумі 165 893,33 грн.; судом встановлено, що сума заборгованості у вигляді інфляційних втрат за період з 15.12.2011 до моменту звернення з позовом до суду - 31.12.2013, складає 6 188,10 грн., сума заборгованості у вигляді трьох процентів річних за період з 15.11.2011 по 02.07.2013 складає 133 231,54 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Порушення грошового зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого позивачем природного газу за договором № 14/2214/11 у розмірі 1 425 882,62 грн. встановлено рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2014 у справі № 911/41/14, за участю тих самих сторін.

Як вбачається із позовної заяви та доданого до позовної заяви розрахунку, сум пені, 3% річних, інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобов'язання згідно із договором № 14/2214/11, позивачем пред'явлені вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань за періоди поза межами періодів прострочення, що були предметом позову в справі № 911/41/14. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми пені за прострочення оплати за природний газ, поставлений у березні-серпні 2012р., які нараховані за період прострочення виконання зобов'язання з 01.03.2014 по 31.07.2014, 3% річних за прострочення оплати за природний газ поставлений у березні-серпні 2012р., які нараховані за період прострочення виконання зобов'язання з 01.02.2014 по 16.02.2015, а також інфляційні втрати за прострочення оплати за природний газ, поставлений у березні-серпні 2012р., які нараховані за період прострочення виконання зобов'язання з лютого 2012р. по січень 2015р.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем, здійснивши перерахунок сум інфляційних втрат та 3% річних за період, який заявлений позивачем у розрахунку, доданому до позовної заяви, апеляційний господарський суд дійшов висновку про правомірність задоволення господарським судом першої інстанції позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу за період з лютого 2014р. по січень 2015р. у розмірі 406 142,19 грн. та 3% річних за період з 01.02.2014 по 16.02.2015 у розмірі 44 651,61 грн., вважає зазначені суми правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Як вже зазначалось, згідно із п. 6.1 договору № 14/2214/11, в редакції додаткової угоди № 5 від 28.01.2014, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ за договором здійснюється до 31.01.2014.

Відповідно до п. 7.2 договору № 14/2214/11 у разі невиконання відповідачем умов пункту 6.1 цього договору, відповідач зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пені від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу; неустойка нараховується позивачем протягом шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається із розрахунку, доданого до позовної заяви, пеня за прострочення оплати за поставлений позивачем природний газ за договором № 14/2214/11 нарахована за період з 01.03.2014 по 31.07.2014.

Враховуючи умови п. 6.1 договору № 14/2214/11, в редакції додаткової угоди № 5 від 28.01.2014, прострочення платежу почалось з 31.01.2014.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, нарахування пені за прострочення оплати за поставлений позивачем природний газ за договором № 14/2214/11 припинилось 31.07.2014.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням правильних періодів нарахування, ч. 6 ст. 232 ГПК України, та зазначенням позивачем періоду нарахування пені саме з 01.03.2014 по 31.07.2014, дійшов висновку, що сума пені у загальному розмірі 106 531,01 грн. є правильною.

Позов пред'явлено, згідно із датою поштового штемпелю на конверті, 20.03.2015.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, враховуючи те, що у відповідача існував обов'язок оплатити поставлений позивачем природний газ до 31.01.2014, норми ч. 2 ст. 258 ЦК України, зазначенням позивачем періоду нарахування пені саме з 01.03.2014 по 31.07.2014, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення пені за період з 01.03.2014 по 19.03.2014 пред'явлена після спливу позовної давності, адже, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 96 881,89 грн. за період з 20.03.2014 по 31.07.2014 є такою, що пред'явлена у межах позовної давності та підлягає задоволенню, а у позовній вимозі про стягнення пені у сумі 9 649,12 грн., нарахованої за період з 01.03.2014 по 19.03.2014, належить відмовити, у зв'язку з пропущенням позовної давності.

07.04.2015 відповідачем до суду першої інстанції подано заяву від 06.04.2015 за № 16 про зменшення розміру пені на 50%.

Згідно із ч. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідачем до матеріалів справи надано копії балансу (Звіт про фінансовий стан) на 31.12.2014, звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 12 місяців 2014р., довідку про стан розрахунків споживачів за спожитий газ станом на 01.03.2015, якими підтверджується тяжкий майновий стан відповідача; доказів спричинення збитків, їх розміру відповідачем до матеріалів справи не надано; як вбачається із матеріалів справи, належні до сплати штрафні санкції є надмірно великими; із довідки відповідача про стан розрахунків споживачів за спожитий природний газ станом на 01.03.2015, видно, що причиною неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання була велика заборгованість споживачів, до яких належать, у тому числі, бюджетні установи, населення.

Таким чином, із врахуванням усіх обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність виняткового випадку, який надає підстави для застосування норми п. 3 ст. 83 ГПК України про зменшення пені, яка підлягає стягненню з відповідача.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання (п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, на 50%.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та ту обставину, що у матеріалах справи відсутні докази, які обґрунтовують як наявність конкретних негативних наслідків, пов'язаних із даним порушенням відповідача, так і факту завдання збитків позивачу та їх розміру.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 у справі № 911/1171/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" без задоволення.

2. Справу № 911/1171/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено 18.06.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай