КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2015 р. Справа№ 910/27323/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 03.06.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 (повне рішення складено 11.02.2015)

у справі №910/27323/14 (головуючий суддя Отрош І.М., судді Паламар П.І., Сташків Р.Б.)

за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло»

про визнання частини договору недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 у позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою від 25.02.2015 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Лобань О.І. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/27323/14 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до розпорядження секретаря судової палати від 30.03.2015 у зв'язку з перебуванням судді Лобаня О.І. на лікарняному, змінено склад судової колегії на: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Авдеєв П.В., Федорчук Р.В.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/602/15 від 17.04.2015 у зв'язку з порушенням порядку формування колегії суддів, а саме, введення до її складу судді Авдеєва П.В., який не є головуючим суддею призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу про повторний автоматизований розподіл справу №910/27323/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Коротун О.М.

Згідно з розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 у зв'язку з перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, змінено склад судової колегії на: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Лобань О.І.

Представники позивача брали участь в судових засіданнях, підтримували доводи, що викладені в апеляційній скарзі, надавали пояснення, та просили апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача брав участь в судовому засіданні 30.03.2015, в якому надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» - без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.06.2010 між комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» (замовник) та комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» (виконавець) укладено договір №32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних (Договір), відповідно до умов якого виконавець надає замовнику послуги по збиранню з місць розташування контейнерів, вивезенню та утилізації або захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, які накопичуються в зоні обслуговування замовника з дотриманням нормативно-правових актів у сфері послуг з вивезення побутових відходів на умовах даного Договору; замовник створює умови, які забезпечують виконання послуг по збиранню і вивезенню побутових відходів виконавцем.

Згідно з п. 2.4. договору порядок розрахунків за отримані послуги по збиранню та вивезенню побутових відходів між сторонами договору в частині розщеплення сплати населення за утримання будинків і споруд та прибудинкової території визначається окремою тристоронньою угодою між сторонами та КП ГІОЦ. Остаточні розрахунки здійснюються відповідно до актів виконаних робіт, підписаних сторонами цього договору.

Згідно з протоколом розбіжностей до договору №32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних, п. 2.4 договору сторони доповнили та погодили, що 4% з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів на умовах даного договору, залишається у замовника на компенсацію витрат, пов'язаних зі збором та обліком платежів, про що складається відповідний акт наданих послуг та проводяться розрахунки згідно чинного законодавства.

30.07.2010 між комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва (замовник), комунальним підприємством «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (виконавець) та КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» (управляюча компанія) укладено договір про надання послуг №56-5, згідно умов якого замовник та управляюча компанія доручають, а виконавець приймає на себе зобов'язання кожного банківського дня проводити розщеплення платежів, які надійшли на розподільчий рахунок (банківський рахунок, на який надходять кошти від населення за житлово-комунальні послуги для їх подальшого розподілу (розщеплення) та відповідного перерахування згідно чинних розпоряджень КМДА на розрахункові рахунки позивача, відповідача та КП «ГІОЦ») від населення за житлово-комунальні послуги та перераховувати кошти за послуги з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, відповідно до діючих тарифів, згідно з дислокацією, в порядку та розмірах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

У грудні 2014 року КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до КП по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» про визнання доповнення п. 2.4. договору про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних №32-5 від 29.06.2010, які внесені протоколом розбіжностей, що укладений між позивачем та відповідачем недійсними з моменту його вчинення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при укладені договору сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов в частині порядку і підстав збору та обліку платежів, що передбачені п. 2.4 договору. Позивач зазначає, що вартість компенсації за збір та облік платежів в розмірі 4% є додатковим видом оплати послуг, що суперечить положенням ч. 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилам надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою Кабінету міністрів України №1070 від 10.12.2008.

Крім того, КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» наголошує на тому, що сторони при підписанні протоколу розбіжностей до договору від 29.06.2010, діяли з перевищенням своїх повноважень, зокрема, у відповідача відсутня ліцензія на провадження фінансової діяльності та такий вид діяльності не передбачений установчими документами відповідача. Позивач також перевищив свої повноваження, оскільки, відповідно до п. 5.2.1. статуту позивача, при укладенні правочинів на суму, що перевищує 100 000,00 грн. необхідне погодження з Головним управлінням комунальної власності м. Києва, яке надано не було.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 180 ГК України, 638 ЦК України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з 2.2., 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його не укладення, а не про недійсність.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Нормами ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 зазначеного Закону у разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що враховуючи мету укладення договору, п. 3.2. статуту позивача, п. п. 2.2.5 - 2.2.7 статуту відповідача та положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуг за договором (позивач) є, по суті, їх виробником - особою, яка створює житлово-комунальну послугу, тоді як замовник послуг (відповідач) не є їх безпосереднім споживачем, а є, по суті, виконавцем таких послуг, який має на меті укладення договорів зі споживачами - власниками (балансоутримувачами) житлового та нежитлового фонду, щодо якого відповідач здійснює функцію утримання та обслуговування відповідно до статуту.

Тобто, укладений між сторонами договір регулює відносини між виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, однак не регулює безпосередньо відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Пунктом 2.4 договору №32-5 (в редакції протоколу розбіжностей) сторони врегулювали відносини з приводу надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальні послуги та встановили обов'язок позивача оплатити такі послуги шляхом залишення на рахунку відповідача (після розщеплення платежів через КП ГІОЦ) 4% з суми, що надійшла на рахунок виконавця за вивезення побутових відходів.

Відповідач зазначає, що послуги, які він надає позивачу, відповідно до п. 2.4 договору та за які позивач має сплачувати 4% з суми, що надійшла на його рахунок, відносяться витрати, які ним здійснюються за послуги, що надає КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», витрати за друк платіжних документів, роботу з програмним забезпеченням, за операції по розщепленню, надання інформації на запити фізичних та юридичних осіб. Також відповідач зазначає, що несе додаткові витрати по заробітній платі та податкам працівників, бухгалтерському обліку розрахунків з мешканцями, орендарями та власниками нежитлових приміщень, паспортистів, майстрів, двірників, які контролюють об'єми, періодичність, якість послуг з вивезення побутових відходів, а також доставку до адресатів платіжних документів для оплати послуг; за банківські послуги із загальної суми послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій, зокрема, за вивезення сміття.

Отже, як встановлено судом першої інстанції, сторони досягли згоди щодо предмету та вартості послуг (відшкодування витрат), які надаються відповідачем позивачу відповідно до п. 2.4. договору №32-5 (в редакції протоколу розбіжностей).

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що доводи позивача щодо відсутності доказів фактичного надання таких послуг відповідачем не мають відношення до предмету доказування у даній справі, оскільки факт виконання чи неналежного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань, жодним чином не впливає на наявність підстав для визнання договору недійсним, а впливає лише на обов'язок з оплати наданих послуг позивачем.

Посилання позивача на невідповідність договору в частині обов'язку компенсувати витрати, пов'язані зі збором та обліком платежів від населення частині другій ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених Постановою КМУ №1070 від 10.12.2008, колегія вважає є безпідставним з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1070 від 10.12.2008 власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. Договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку 1.

Статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем. Відповідно до частини другої даної статті крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, твердження скаржника, що суд першої інстанції проігнорував доводи позивача про те, що укладений між сторонами договір №32-5 не відповідає типовому договору з вивезення побутових відходів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наведені вище норми регулюють відносини саме між виконавцем/виробником та споживачем житлово-комунальних послуг, а укладений між сторонами договір регулює відносини між виробником (позивачем) та виконавцем (відповідачем) послуг, а не споживачем.

Крім того, позивачем не доведено наявності у відповідача статусу споживача послуг з вивезення побутових відходів в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме, того, що останній є власником (балансоутримувачем) житлового або нежитлового фонду, та має намір отримувати відповідну послугу для забезпечення власних потреб та умов проживання та перебування у жилих і нежилих приміщеннях.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що тарифом на послугу з вивезення побутових відходів не передбачено компенсації витрат, які встановлені у п. 2.4 договору №32-5, оскільки вказаним пунктом договору сторонами врегульовано порядок надання відповідачем послуг зі збору та обліку платежів від безпосередніх споживачів комунальних послуг та їх оплати (відшкодування витрат), а не сам тариф за оплату послуг, які надаються позивачем відповідачу щодо вивезення побутових відходів.

Твердження скаржника, що сторони укладаючи договір в редакції протоколу розбіжностей до договору №32-5 діяли з перевищенням своїх повноважень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з п. 5.2.1 Статуту КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс», підприємство має право укладати договори та угоди, відповідно до законодавства України, з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, окремими громадянами, як в Україні, так і за її межами. Правочини на суму, що перебільшують 100 000,00 грн. погоджуються з Головним управлінням комунальної власності м. Києва.

Як вбачається із матеріалів справи, договір №32-5 від 29.06.2010 погоджено з Головним управлінням комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). При цьому Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зазначив, що, оскільки укладений сторонами протокол розбіжностей підписаний обома сторонами та є невід'ємною частиною договору і його окреме погодження не передбачено, то такий протокол вважається також погодженим.

Крім того, протокол розбіжностей не є додатком чи додатковою угодою до договору, а є формою погодження договірних прав та обов'язків сторін, тобто, самим договором, який був погоджений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з відміткою «погоджено» на титульній сторінці договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Частиною 1 статті 4 вказаного Закону визначено перелік послуг, які вважаються фінансовими.

Таким чином, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що витрати пов'язані зі збором та обліком платежів є не лише послугами, а фінансовими послугами, оскільки надання відповідачем послуг позивачу щодо збору та обліку платежів, які надходять від населення за надання житлово-комунальної послуги, що врегульовано п. 2.4 договору №32-5 в редакції протоколу розбіжностей, не містить ознак фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» не передбачає, що надання відповідних послуг є видом господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що послуги, які надаються відповідачем не є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню і факт відсутності у статуті відповідача такого виду діяльності жодним чином не впливає на право відповідача її здійснювати.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії на провадження фінансової діяльності та те, що відповідачем порушено господарську компетенцію при укладення договору.

Таким чином, позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору в частині п. 2.4. договору №32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних від 29.06.2010 в редакції протоколу розбіжностей недійсним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представники позивача просили визнати недійсною частину спірного договору також з підстави обману, оскільки, протокол розбіжностей до договору був підписаний під впливом обману зі сторони відповідача, а тому відповідно до ст. 230 ЦК України є недійсним.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що позивач вправі змінити підставу позову, відповідно до ст. 22 ГПК України, до початку розгляду господарським судом справи по суті, а не на стадії апеляційного провадження.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що рішенням господарського суду міста Києва від 06.11.2014, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 у справі №910/12194/14 стягнуто з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» на користь КП по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» заборгованість з компенсації витрат останнього, пов'язаних зі збором та обліком платежів, тобто витрат, які передбачені п. 2.4. спірного договору в редакції протоколу розбіжностей до договору №32-5 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню побутових відходів, крім токсичних та особливо небезпечних. При розгляді спору у справі №910/12194/14 судами не встановлено недійсність п. 2.4. договору та невідповідність його чинному законодавству.

Крім того, в суді першої інстанції відповідач звернувся із заявою про застосування строків позовної давності.

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог та дійшов висновку про те, що право позивача не порушено, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.02.2015 у справі №910/27323/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/27323/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Р.В. Федорчук

О.І. Лобань