ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р.Справа № 923/140/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Морщагіної Н.С.

суддів Гладишевої Т.Я., Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання Молодові В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Перебендюк К.О., довіреність б/н від 19.05.2015;

від відповідача: Піргас В.В., довіреність № 01/2д від 12.05.2015;

викликана в порядку ст. 30 ГПК України посадова особа ТОВ «Прайм-П» в судове засідання не прибула.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія»

на рішення Господарського суду Херсонської області від 26.03.2015

по справі № 923/140/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія»

до відповідача: Державного підприємства «Геройське дослідно-промислове підприємство»

про: стягнення 36900,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» (позивач) звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до Державного підприємства «Геройське дослідно-промислове підприємство» (відповідач), про стягнення 36900,00грн., у тому числі 21150,00рн. - пені, 15750,00грн. - штрафу, нарахованих на підставі ч.2 п. 2 ст. 231 ХК України, внаслідок прострочки виконання відповідачем зобов'язань з поставки товару згідно договору купівлі-продажу солі № 1/05-14 від 02.06.2014.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 26.03.2015 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з доведеності факту належного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу солі № 1/05-14 від 02.06.2014 в частині здійснення поставки спірної партії солі. Водночас, за висновком суду, позивачем не було надано належних доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення товару з відповідального зберігання, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність факту порушення зобов'язання з боку Державного підприємства «Геройське дослідно-промислове підприємство».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 26.03.2015 у справі №923/140/15 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного підприємства «Геройське дослідно-промислове підприємство» 21150,00грн. пені, 15750,00грн. штрафу, всього 36900,00грн. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи покласти на відповідача.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає неправильну оцінку судом поданих доказів та неповне з'ясування істотних обставин справи. При цьому, апелянт наполягає на порушенні місцевим господарським судом норм матеріального права в частині надання належної правової оцінки правовідносинам сторін з відповідального зберігання придбаного позивачем за договором купівлі-продажу № 1/05-14 від 02.06.2014 товару. Так, за твердженням скаржника, поданими господарському суду доказами, зокрема листом № 11-12/14 від 11.12.2014, а також протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 24.12.2014, підтверджується факт відсутності у відповідача належного позивачу майна, що в свою чергу свідчить про порушення останнім вимог ст.ст. 938, 944 ЦК України та можливість застосування до нього заходів відповідальності, передбачених ст. 231 ГК України.

Відповідач на електронну адресу суду надіслав відзив на апеляційну скаргу. В судових засіданнях проти доводів, викладених скаржником в апеляційній скарзі заперечував, зазначивши, що данні про отримання Підприємством листа-вимоги № 19/11-1 від 19.11.2014 у відповідача відсутні. Лист № 11-12/14 від 11.12.2014, протокол засідання інвентаризаційної комісії від 24.12.2014, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі стосуються інших договірних відносин з позивачем. Додатково зазначив про наявність достатньої кількості солі для виконання зобов'язань перед позивачем, на підтвердження чого представив копію інвентаризаційного опису № 9 від 12.05.2015.

На виконання ухвали господарського суду від 26.05.2015 представником відповідача в судовому засіданні від 15.06.2015 наданий для огляду оригінал акту прийому-передачі солі з відповідального зберігання № 2/3 від 30.08.2014, засвідчена копія акту долучена до матеріалів справи. Додатково представником відповідача також надані письмові пояснення стосовно обліку залишків солі та копію журналу вхідної кореспонденції за листопад 2014 року.

Викликана в порядку ст. 30 ГПК України посадова особа ТОВ «Прайм-П» в судове засідання не прибула, витребуваних судом документів та пояснень не надала.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 02.06.2014 між Державним підприємством «Геройське дослідно-промислове підприємство» (сторона-1, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» (сторона-2, позивач, скаржник) було укладено договір купівлі-продажу солі № 1/05-14, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання передати позивачу сіль морську, осадну.

Кількість солі, яка передається стороні-2 згідно з п. 2 Договору становить 500,0тн.

У відповідності до встановлених п.1, розділом 5 Договору умов передачі товару, сіль передається без упаковки насипом; право власності на сіль переходить до сторони-2 з моменту підписання накладної на всю кількість солі, передбачену Договором; до моменту відвантаження, сіль зберігається на території сторони-1 і вона несе за неї повну матеріальну відповідальність. Зберігання здійснюється з моменту передачі права власності на сіль і до моменту її вивезення стороною-2 але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року; сторони підписують акт прийому-передачі солі на зберігання в момент оформлення накладної, згідно якої переходить право власності на сіль; відвантаження солі здійснюється в період з 02 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року партіями, відповідно до заявленої стороною-2 кількості, з оформленням товарно-транспортних накладних з поміткою «з відповідального зберігання»; сторона-1 забезпечує стороні-2 відвантаження солі в упаковці - поліпропіленових мішках вагою нетто - 35 кг.

На виконання умові Договору відповідач згідно накладної № 3/06 від 06.06.2014 передав, а позивач прийняв сіль морську осадну у кількості 500,00тн загальною вартістю 225000,00грн.

Одночасно з накладною сторонами підписано акт прийому-передачі солі на відповідальне зберігання № 1-3 від 06.06.2014, згідно з яким позивач у відповідності з п. 5.2 Договору передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання сіль морську осадну у кількості 500,00тн загальною вартістю 225000,00грн.

Пунктом 3 Договору сторони погодили, що договірна ціна солі складає 450,00грн. за 1 тн., включаючи ПДВ.

Загальна вартість солі по Договору становить 225000,00грн. (п. 4 Договору).

Згідно з розділом 6 Договору розрахунки з товар здійснюються по безготівковому розрахунку, шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок сторони-1 в наступному порядку: 50% вартості солі до 01 липня 2014 року, 50% вартості солі до 01 серпня 2014 року.

Наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень підтверджують, що позивач у період з 26.06.2014 по 27.08.2014 в повному об'ємі сплатив вартість солі в розмірі 225000грн. 00 коп.

20.11.2014 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу № 19/11-1 про відвантаження солі у кількості 500 тн., про що свідчить долучена до матеріалів справи засвідчена копія поштового повідомлення (а.с. 20).

Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення нарахованих відповідно до ст. 231 ГК України штрафних санкцій.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з недоведеності факту порушення відповідачем умов договору в частині повернення товару з відповідального зберігання, зазначаючи про відсутність доказів направлення відповідачу вимоги про повернення товару з відповідального зберігання, вчинення дій, передбачених п. 7.1 Договору щодо умов відвантаження.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків:

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами правочин в розумінні ч. 2 ст. 628 ЦК України є змішаним договором, який містить елементи договорів поставки (купівлі-продажу) та надання послуг зберігання.

Господарськими судами встановлено, матеріалами справи підтверджено і сторонами не заперечується факт відвантаження позивачу 06.06.2014 за накладною № 3/06 солі у кількості 500 тн. та здійснення позивачем у період з 26.06.2014 по 27.08.2014 оплати вартості солі (а.с. 10, 12-18).

Причиною виникнення даного спору стало неповернення відповідачем зі зберігання 500 тн солі на вимогу позивача.

Правове регулювання правовідносин зі зберігання здійснюється у відповідності ст.ст. 901-907, 836-955 ЦК України.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст. 936 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання, а якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 2 ст. 938 ЦК України).

Пунктом 5.2 Договору сторони встановили, що зберігання здійснюється з моменту передачі права власності на сіль і до моменту її вивезення стороною-2 але не пізніше ніж до 31 грудня 2014 року.

Положення ст. 953 ЦК України, визначають, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості встановлений ст.ст. 936, 949 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2014 позивачем на адресу відповідача було направлено лист-вимогу за № 19/11-1 від 19.11.2014 про відвантаження солі, яка згідно долученого до матеріалів справи поштового повідомлення з відміткою підприємства поштового зв'язку про вручення поштового відправлення, отримана Підприємством 27.11.2014 (а.с.20), проте залишена останнім без відповіді та задоволення.

Відхиляючи вказані докази, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про недоведеність факту звернення до відповідача з вимогою про повернення товару зі зберігання.

Наразі положення ст. 953 ЦК України не визначають ані форми, ані змісту вимоги, яку поклажодавець повинен пред'явити зберігачу при достроковому поверненні речей зі зберігання.

Посилання в тексті листа на акт прийому-передачі солі на відповідальне зберігання № 1-3 від 06.06.2014 зумовлюють висновок про спрямованість волевиявлення позивача на повернення товару саме з відповідального зберігання.

Той факт, що матеріалах справи відсутні докази подачі позивачем автотранспорту для організації вивезення товару не може бути покладено в основу обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог, адже відповідач так само не повідомляв позивачу про готовність товару до відвантаження. Доказів того, що товар у відповідності з умовами п. 5.3 Договору був підготовлений до відвантаження, відповідач ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надав.

Доводи відповідача в частині того, що лист-вимогу за № 19/11-1 від 19.11.2014 ним не отримано, колегія суддів відхиляє як такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема, наявне в матеріалах справи поштове повідомлення підтверджує факт отримання Підприємством поштового відправлення - 27.11.2014. При цьому, представлений відповідачем журнал вхідної кореспонденції не може бути прийнятий до уваги як беззаперечний доказ неотримання листа, адже є внутрішнім документом Підприємства та за відсутності інших доказів не дозволяє вірогідно встановити належність його ведення та об'єктивність зазначених в ньому даних.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від повернення позивачу переданого на зберігання майна відповідно до умов Договору на вимогу позивача.

Такі дії відповідача у відповідності до ст. 610 ЦК України кваліфікуються судом як порушення зобов'язання, встановленого ст.ст. 936, 953 ЦК України.

В свою чергу, за змістом ст.ст.549, 611 ЦК України та ст.ст.216-218 ГК України, наслідком порушення відповідачем зобов'язання є необхідність сплати позивачеві як кредиторові штрафних санкцій визначених ч. 2 ст. 231 ГК України.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності (постанова Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011).

Враховуючи невиконання відповідачем обов'язку щодо передачі товару та встановлення ст. 231 ГК України відповідальності Підприємства у вигляді пені та штрафу, колегія суддів арифметично перевіривши представлений позивачем розрахунок, вважає позовні вимоги ТОВ «Херсонська виробничо-будівельна компанія» такими, що підлягають частковому задоволенню за арифметичним розрахунком суду:

пеня в сумі 12474,00грн. (198000,00грн. * 0,1 / 100% * 63дні)

штраф в сумі 13860,00грн. (198000,00грн * 7% / 100%)

Наданий позивачем розрахунок судовою колегією до уваги не приймається оскільки:

-по-перше, як встановлено в ході судового розгляду, відповідач згідно з актом прийому-передачі солі з відповідального зберігання № 2/3 від 30.08.2014 повернуто позивачу сіль у кількості 60 тн. В судовому засіданні від 15.06.2015 колегією суддів оглянуто оригінал акту, належним чином засвідчена копія акту міститься в матеріалах справи. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив факт належності печатки на вказаному акті ТОВ «Херсонське виробничо-будівельна компанія».

-по-друге, при здійснені розрахунку позивач невірно визначив період нарахування пені, зазначивши кінцевою датою розрахунку 28.02.2015, у той час як позов про стягнення штрафних санкцій заявлений ним 29.01.2015. За таких обставин, період нарахування слід обмежити періодом з 28.11.2014 по 29.01.2015.

Щодо стягнення з відповідача витрат з оплати послуг адвоката колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено в ході судового розгляду спору, 23.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Херсонське виробничо-будівельна компанія» та Приватним підприємство «Юридична фірма «Консул» (надалі - адвокат) укладено договір № 02-23/01 про надання послуг адвоката.

В матеріалах справи міститься належним чином засвідчені копії довіреності від 19.11.2014, на підставі якої Сонько В.В. здійснював представництво інтересів позивача в суді.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх оплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

До судових витрат віднесені витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України слід розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Згідно долучених до матеріалів справи засвідчених копій довідки та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засновником та керівником Підприємства є Сонько Валерій Вікторович, який має свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 385 від 07.12.2006 (а.с. 29).

За видом діяльності КВЕД основним видом діяльності Підприємства є діяльність адвокатських об'єднань та індивідуальна адвокатська діяльність.

Згідно з платіжним дорученням № 3653 від 28.01.2015 (а.с.26), позивач сплатив на користь адвоката за надання ним правової допомоги 3897,60 грн.

Витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

З огляду на те, що представником позивача підтверджено правовий статус адвоката, якому здійснено оплату, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, вказані суми підлягають стягненню з відповідача як витрати на оплату послуг адвоката в розумінні ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 26.03.2015 по справі № 923/140/15 - скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступні редакції:

«Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Геройське дослідно-промислове підприємство» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська виробничо-будівельна компанія» пеню в сумі 12474,00грн., штраф в сумі 13860,00грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1303,85грн., витрати на оплату послуг адвоката в сумі 2781,13грн.».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити Господарському суду Херсонської області видати наказ.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України, в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.06.2015.

Головуючий суддя Н.С. Морщагіна

судді Т.Я. Гладишева

В.А. Лисенко