ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 920/3/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Євтушенко Є.В.

за участю представників:

позивача:

Онищенка І.П. за довіреністю №49/10 від 19.09.2014 р.

відповідача:

Павлуненко К.Л. за довіреністю б/н від 20.04.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу НАК "Нафтогаз України" ДК "Газ України" (вх. №2271 С/3-11) на рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 у справі № 920/3/15

за позовом НАК "Нафтогаз України" ДК "Газ України"

до ПАТ "Конотопський арматурний завод"

про стягнення 1 565 253,08 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 р НАК "Нафтогаз України" ДК "Газ України" звернувся до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з ПАТ "Конотопський арматурний завод" заборгованості у розмірі 1224194,55 грн., яка виникла у зв'язку із неналежним та неповним виконанням з боку відповідача мирової угоди, затвердженої господарським судом Сумської області ухвалою від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 231184,43 грн., 3 % річних у розмірі 109874,10 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 31305,06 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.03.15р. позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Конотопський арматурний завод" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" основний борг у розмірі 612097,22 грн., суму 3 % річних у розмірі 44991,42 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляції у розмірі 120818,56 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 15558,14 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Позивач з зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 у справі № 920/3/15 в частині відмови у стягненні 612097,33 грн. основного боргу, 110365,87 грн. інфляційних втрат та 64882,68 грн. 3% річних та в цій частині прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.04.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.05.2015 р.

В судовому засіданні 20.05.2015 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 22.05.2015 р.

22.05.2015 р. позивачем надані за вх. № 8094 письмові пояснення в обґрунтування своїх вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2015 р. розгляд справи відкладено на 08.06.2015 р.

05.06.2015 р. відповідач за вх. № 8847 надав додаткові пояснення в обґрунтування своєї позиції про справі.

Позивачем 08.06.2015 р. за вх. № 8888 надано клопотання про витребування у відповідача належних доказів, які б підтверджували обставини підписання актів звіряння розрахунків від 26.11.2012 р. та від 19.11.2013 р., на яких поставлені мокрі печатки сторін, не уповноваженою особою.

Колегія суддів відхиляє клопотання позивача, оскільки у відповідності до ст. 33 ГПК України обов'язок доказування покладається на сторони, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Оскільки відповідач несе обов'язок доведення зайнятої правової позиції, додаткове примушення його до цього ухвалою суду є безпідставним і не відповідає закону.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та пояснення до неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у порядку статті 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і вірно встановлено місцевим господарським судом, ухвалою господарського суду Сумської від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04 затверджено мирову угоду від 19.09.2007 року, укладену між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" та ВАТ "Конотопський арматурний завод".

Відповідно до пункту 2 зазначеної мирової угоди, сторони визнають та підтверджують, що станом на момент укладення даної мирової угоди сума, належна до сплати відповідачем на користь позивача, складає 2825064,49 грн.

Згідно з пунктом 4 мирової угоди від 19.09.2007 року, відповідач зобов'язується погасити, вказану у пункті 2 цієї мирової угоди суму боргу у повному обсязі, шляхом перерахування коштів щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47084,41 грн. починаючи з січня 2008 року по листопад 2012 року та платежем у сумі 47084,30 грн. у грудні 2012 року.

В даному випадку на правовідносини, що виникли між сторонами та випливають із реалізації умов вищезгаданої мирової угоди, затвердженої ухвалою від 24.09.2007 року у справі № 9/448-04, поширюються положення цивільного законодавства України.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 року у справі № 28/130.

22.12.2014 року позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1224194,55 грн., інфляційних втрат в сумі 231184,43 грн. та 3 % річних в сумі 109874,10 грн., в обґрунтування якого зазначає, що вказана заборгованість виникла у відповідача у зв'язку з неналежним та неповним виконання умов мирової угоди від 19.09.2007 року.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позивачем розміру стягуваної суми боргу та заявляє про застосування позовної давності, оскільки її строк, на думку відповідача, сплинув 19.08.2014 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Статтею 202 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини першої статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином, як це передбачено статтею 599 цього ж Кодексу.

Таким чином, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція також висловлюється Верховним Судом України у постанові від 23.01.2012 року у справі № 37/64.

Таким чином,на думку колегії суддів, заборгованість, яка виникла за невиконання умов мирової угоди, може бути стягнена шляхом позовного провадження.

В ході вирішення спору, 02.02.2015 року відповідачем подано до суду першої інстанції заяву № 58/90 від 02.02.2015 року про застосування позовної давності, оскільки строк позовної давності по стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1224194,55 грн. сплинув 19.08.2014 року.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Отже, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові, як це визначено частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в розмірі 1224194,55 грн., яка виникла у зв'язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди від 19.09.2007 року, затвердженої ухвалою суду від 24.09.2007 року, щодо перерахування позивачеві щомісячно (до кожного першого числа місяця) рівними платежами по 47084,41 грн. (25 платежів), починаючи з листопада 2010 року по листопад 2012 року та одного платежу у сумі 47084,30 грн. за грудень 2012 року.

Факт нездійснення відповідачем 26 щомісячних платежів, які мали бути здійснені до кожного першого числа місяця, починаючи з листопада 2010 року до грудня 2012 року, загальна сума яких складає 1224194,55 грн. не спростовується і не заперечується відповідачем, а також підтверджується матеріалами справи.

Відповідач подав суду заяву про застосування позовної давності, керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Зважаючи на умови пункту 4 мирової угоди від 19.09.2007 року щодо обов'язку відповідача перераховувати кошти у визначених розмірах щомісячно до кожного першого числа місяця, колегія суддів дійшла висновку про те, що в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, річних та інфляційних за період, починаючи з платежу за листопад 2010 року по листопад 2011 року включно (у зв'язку з нездійсненням відповідачем 13 щомісячних платежів по 47084,41 грн.) має бути відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки про порушення свого права на отримання цих щомісячних платежів, у тому числі платежу за листопад 2011 року, який повинен був відповідач здійснити до 1 грудня 2011 року, позивач дізнався 2 грудня 2011 року, а з позовною заявою до господарського суду звернувся лише 22 грудня 2014 року, тобто після спливу позовної давності щодо цієї частини позовних вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Підписані невідомими особами від імені сторін акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 року (а.с. 16) та від 19.11.2013 року (а.с. 131), в яких не зазначені ні посади, ні прізвища осіб, що їх підписали, не є належними та допустимим доказами, які б свідчили про визнання особою (відповідачем) свого боргу (обов'язку щодо проведення нездійснених за умовами мирової угоди щомісячних платежів), а відтак не є підставою для переривання перебігу позовної давності, згідно частини першої статті 264 Цивільного кодексу України, оскільки у відповідності до пункту 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач заперечував проти застосування наслідків спливу строків позовної давності із посиланням на ч. 1 ст. 264 ЦК України, яка встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що дані акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 року (а.с. 16) та від 19.11.2013 року (а.с. 131) дійсно могли би бути дією, що свідчить про визнання ПАТ "Конотопський арматурний завод" свого боргу, у разі коли б ці акти звіряння розрахунків були складені належним чином. Але, враховуючи дефектність зазначених актів, вони не можуть бути прийняті в якості належного та допустимого доказу.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

В матеріалах справи містяться надані позивачем акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 року (а.с. 16) та від 19.11.2013 року (а.с. 131), в яких не зазначено ані посади, ані прізвища осіб, що їх підписали.

Так, відповідно до п. 5.23 ДСТУ 4163-2003 підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ, особистого підпису, ініціалів і прізвища. П. 5.11 ДСТУ передбачає вказівку дати складання документа, п. 5.14 ДСТУ передбачена вказівка на місце складання документа. В актах, наданих позивачем, не вказані такі обов'язкові реквізити як назви посад осіб, які підписували документ, ініціали, прізвище.

Наявні у справі акти звіряння розрахунків від 26.11.2012 року (а.с. 16) та від 19.11.2013 року (а.с. 131) підписані особами, яких неможливо ідентифікувати, оскільки відсутня їх посада і прізвище, відповідно, неможливо встановити повноваження цих осіб на підписання вказаного акту. Це унеможливлює ідентифікувати складання цих актів саме особами, які мають на це повноваження.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Слід зазначити, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження складання цих актів уповноваженими на це особами, тобто з урахуванням вищенаведеного колегія суддів зазначає, що складання даних актів не дією дії, що свідчить про визнання ПАТ "Конотопський арматурний завод" свого боргу, а відтак не є підставою для переривання перебігу позовної давності

Не переривався також перебіг позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення щомісячних платежів за листопад 2010 року - листопад 2011 року діями відповідача щодо виконання свого обов'язку за мировою угодою по перерахуванню за лютий 2010 року (фактично це був платіж за вересень 2010 року) щомісячного платежу в розмірі 47081,41 грн. 19 квітня 2011 року, а також по перерахуванню за жовтень 2010 року щомісячного платежу в розмірі 47087,41 грн. 19 серпня 2011 року (а.с. 112-115), оскільки ці дії свідчать лише про визнання відповідачем свого боргу по сплаті двох щомісячних платежів, а саме: по платежу за вересень 2010 року та по платежу за жовтень 2010 року.

Щодо визнання свого боргу (свого обов'язку) з перерахування коштів (щомісячних платежів) на виконання мирової угоди за листопад 2010 року та за інші періоди (місяці) відповідач або уповноважена ним особа ніяких дій не вчинили. Часткової сплати боргу за жоден з наступних періодів (місяців) після сплати щомісячного платежу за жовтень 2010 року відповідач не здійснював.

Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу, який виник у зв'язку з непроведенням відповідачем 13 щомісячних платежів, починаючи з платежу за грудень 2011 року та закінчуючи платежем за грудень 2012 року включно, на загальну суму 612097,22 грн. є правомірними, обґрунтованими, і такими, щодо яких не сплинула позовна давність, а тому підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Оскільки стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від стягнення основного боргу, то колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, а саме 3% річних на суму основного боргу за період з 01.01.2012 року по 15.12.2012 року складають 44991,42 грн., сума інфляційних втрат за період з січня 2012 року по листопад 2014 року становить 120818,56 грн.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на все вищевикладене, вимоги позивача є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 612097,22 грн., 3 % річних у розмірі 44991,42 грн. та інфляційних втрат у розмірі 120818,56 грн., а в іншій частині позовних вимог має бути відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

Виходячи з наведених норм права та матеріалів справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню, у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю доводів, а рішення суду першої інстанції, таким, що повно та всебічно відповідає нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу НАК "Нафтогаз України" ДК "Газ України" на рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 у справі № 920/3/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 05.03.15 у справі № 920/3/15 залишити без змін.

Повний текст постанови суду складено 10.06.2015 р.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.