РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа №910/10486/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Трест Дніпродорбуд"

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

про визнання недійсним договору, який вчинено під впливом тяжкої обставини

Суддя Комарова О.С.

В судовому засіданні брали участь:

від позивача: Черкасов Д.О. (представник за довіреністю);

від відповідача: Костюк К.О. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 09 червня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Трест Дніпродорбуд», 23 квітня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 22.04.2015 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», про визнання недійсним договору, який вчинено під впливом тяжкої обставини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що кредитний договір № 010/03-00/148-08 "Невідновлювальна Кредитна Лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів" від 04 вересня 2008 року є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України, оскільки його укладення відбулось на вкрай невигідних для позивача умовах, під впливом тяжких обставин позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 року (суддя Комарова О.С.) прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/10486/15, розгляд справи призначено на 19.05.2015 року.

Відповідач, 14 травня 2015 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову, за викладених у відзиві підстав, заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 19 травня 2015 року представник позивача подав клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «УТПК-2009», яке судом було відхилено як необґрунтоване в аспекті вимог ст. 27 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.05.2015 р. подав клопотання про розгляд справи в межах встановлених процесуальних строків та недопущення зловживання позивачем процесуальними правами, яке судом було долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 19.05.2015 року, відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено перерву до 09.06.2015 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,-

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2008 року між позивачем (надалі - позичальник) та відповідачем (далі по тексту - Банк або Позикодавець) було укладено кредитний договір № 010/03-00/148-08 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Кредитний договір або Договір або Спірний договір або Оспорюваний договір), відповідно до п. 1.1. якого Кредитор зобов'язується надати Позичальнику кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 77 000 000, 00 (сімдесят сім мільйонів) грн. (надалі за текстом - Кредит), а Позичальник зобов'язується отримати Кредит,використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

Позивач зазначає, що в Договорі визначені умови, що порушують його права, а саме в Кредитному договорі передбачена одностороння відмова від виконання зобов'язання, окрім того, на думку позивача, відповідач скористався тяжкими обставинами, які виникли у позивача та нав'язав свої умови отримання необхідних позивачу грошових коштів, в той час, як укладання даного договору було спричинено складною економічною ситуацією позивача. Виходячи з вищенаведеного позивач вважає, що положення Кредитного Договору суперечать ст.ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання Договору недійсним.

З викладеними позивачем в позовній заяві твердженнями відповідач не погодився та у своєму відзиві зауважив на тому, що зазначені позивачем обставини є хибними і викликані спробою затягнути судовий процес щодо стягнення заборгованості.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вже було встановлено судом, 04 вересня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 010/03-00/148-08 за п. 1.1. якого Кредитор зобов'язується надати Позичальнику кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 77 000 000, 00 грн. (сімдесят сім мільйонів), а Позичальник зобов'язується отримати Кредит,використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Нормами ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За приписами ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як визначено в абз. 5 п.п. 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Приписами ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як встановлено судом, Кредитором та Позичальником в передбаченому чинним законодавством України та Договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеного між ними в 2008 році Договору в цілому, про що свідчать підписи та печатки обох сторін на 9-й сторінці Спірного договору.

Як встановлено судом, позивач в якості підстави для визнання зазначеного договору недійсним посилається на нав'язування відповідачем своїх, невигідних для позивача, умов отримання грошових коштів, а також на позбавлення позивача можливості внесення будь-яких коригувань до вказаного договору. Проте вказані доводи позивача спростовуються неодноразовим внесенням змін до вказаного договору в формі укладення додаткових угод впродовж дії договору з червня 2009 року по березень 2014 року (всього 16 угод) про корегування лімітів кредитної лінії та кінцевих термінів погашення кредиту, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2015 року у справі №910/25526/14, яке набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку та залишення без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2015 року.

Отже, позивачем не доведено існування вкрай тяжких обставин, з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання кредитного договору № 010/03-00/148-08 "Невідновлювальна Кредитна Лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів" від 04 вересня 2008 року недійсним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу, України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами того, що Спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, не доведено існування тяжких обставин, від впливом яких його укладено, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 15.06.2015 року.

Суддя О.С. Комарова