КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 910/17607/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Шалівського В.О.

в судове засідання прокурор Винник О.О. - посв. від 14.03.2013 року № 015627

за участю представників

від позивача: не з'явилися

від відповідача: Мельник С.В. - дов. від 09.02.2015 року № 09-750

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Водограй" на рішення господарського суду міста Києва від 25.02.2015 року

у справі № 910/17607/13 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Дочірнього підприємства „Водограй"

про внесення змін до договору оренди

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернувся Київський міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Дочірнього підприємства „Водограй" про внесення змін до п. 4.2 договору оренди земельної ділянки, укладеного Київською міською радою з ДП „Водограй", зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації), про що зроблено запис від 25.06.2005 року за № 66-6-00276 у книзі записів державної реєстрації договорів, виклавши його у редакції прокурора.

Рішенням від 25.02.2015 року господарський суд міста Києва позов задовольнив. Вніс зміни до п. 4.2 договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ДП „Водограй" від 25.06.2005 року за № 66-6-00276, виклавши його у такій редакції: „Річна орендна плата за земельну ділянку, відповідно до рішення Київської міської ради № 89/9146 від 28.02.2013 року „Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України" встановлюється у розмірі 3% від її грошової оцінки". Стягнув з ДП „Водограй", з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання судового рішення, в доход Державного бюджету України 1 218 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду ДП „Водограй" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 25.02.2015 року у справі № 910/17607/13 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 року апеляційна скарга ДП „Водограй" була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/17607/13 у судовому засіданні за участю прокурора та представників сторін.

В судове засідання 09.06.2015 року повноважні представники позивача не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті. В минулих судових засіданнях представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував.

В судовому засіданні 09.06.2015 року представник відповідача підтримав, заявлене в минулому судовому засіданні клопотання про зупинення провадження по справі, яке після обговорення судова колегія відхилила, оскільки відповідачем не було надано доказів скасування рішення Київської міської ради про встановлення мінімального розміру орендної ставки відповідно до вимог Податкового кодексу України, а сам факт оскарження конкретного такого рішення не вплине на необхідність дотримання вимог ст. 288 Податкового кодексу України. В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги. Прокурор проти вимог апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-XII підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. В позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому саме полягає порушення інтересів держави і обґрунтовує необхідність їх захисту (ч. 2 ст. 2 ГПК України).

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 визначив, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави; обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення КСУ визначено, що під поняттям „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" треба розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

У п. 5 мотивувальної частини рішення КСУ передбачено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справі, порушеній за позовною заявою прокурора, і на підставі ч. 1 ст. 21 Арбітражно-процесуального кодексу України є стороною в арбітражному процесі, цей орган здійснює процесуальні дії відповідно до вимог ст. 22 Арбітражного процесуального кодексу України України.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

П. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, в редакції Закону України від 03.06.2008 року № 309-VI, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до п. „в" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до положень ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Ст. 12 Земельного кодексу України визначені повноваження міських рад у галузі земельних відносин, до яких належить, зокрема надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За вказаних підстав суд вважає, що прокурор вірно визначив Київську міську раду в якості органу, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, які є предметом розгляду даного спору.

22.06.2005 року Київська міська рада (орендодавець) та Дочірнє підприємство „Водограй" (орендар) уклали договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 21.10.2004 року № 612/2022, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку площею 0,2041 га для будівництва, експлуатації та обслуговування закладу громадського харчування по Броварському проспекту, 16 у Дніпровському районі міста Києва, нормативна грошова оцінка якої становить 1 491 044 грн. 51 коп. на 5 років.

Згідно з п. 4.1 договору від 22.06.2005 року визначена цим договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який відповідач вносить позивачу за користування земельною ділянкою у грошовій формі.

П. 4.2 договору від 22.06.2005 року визначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5% від її нормативної грошової оцінки.

Відповідно до п. 4.3 договору від 22.06.2005 року розмір орендної плати може змінюватися за згодою сторін шляхом прийняття відповідного рішення Київською міською радою та внесення змін до цього договору.

Відповідно до п. 4.7 договору від 22.06.2005 року розмір орендної плати може переглядатись у випадках, передбачених законом, за згодою сторін, але не частіше, ніж один раз у рік.

У відповідності до п. 11.1 договору від 22.06.2005 року всі зміни та/або доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін.

22.06.2005 року договір від 22.06.2005 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. та зареєстровано в реєстрі за № 431.

25.06.2005 року договір від 22.06.2005 року зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис за № 66-6-00276 у книзі записів державної реєстрації договорів.

25.05.2010 року між Київською міською радою та ДП „Водограй" було укладено угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 25.06.2005 року № 66-6-00276, відповідно до якої строк оренди земельної ділянки збільшувався до 25 років.

28.02.2013 року Київською міською радою прийнято рішення „Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України" № 89/9146, пунктом 1 якого визначено внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну оренду плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок (справа № А-19747).

Додатком до рішення визначено перелік договорів, в які мають бути внесені зміни, зокрема, спірний договір (пункт 284 додатку).

Вказане Рішення офіційно оприлюднено 02.04.2013 року у газеті Київської міської ради „Хрещатик" та на офіційному веб-сайті Київської міської ради.

Вищевказаним рішенням Київської міської ради на орендарів, зокрема, на ДП „Водограй" було покладено обов'язок забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про оренду землі" від 06.10.1998 року № 161-XIV в редакції Закону України від 02.10.2003 року № 1211-IV орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата (абз. 4 ч. 1 ст. 15 Закону України „Про оренду землі").

Згідно із статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, установлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

П. 288.4 ст. 288 Податкового кодексу України визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

не може бути меншою: для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом (абз. 3 п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України);

не може перевищувати: для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки (п.п. „в" п.п. 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 ПК України).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 30 Закону України „Про оренду землі", в редакції Закону України від 02.10.2003 року № 1211-IV, визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення такої згоди спір вирішується в судовому порядку.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість зміни умов договору оренди землі за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом.

Оскільки сторонами в договорі оренди передбачено можливість збільшення розміру орендної плати (п. 4.3, 4.4), а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 04.07.2011 року по справі господарського суду Донецької області № 41/81пд.

Відповідач наполягав на тому, що позивачем не було дотримано досудову процедуру внесення змін до договору оренди, а відтак, на його думку, в позові слід відмовити.

Проте таке твердження є помилковим, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Отже, звернення до відповідача з вимогою про внесення змін до договору є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому це не позбавляє його права звернутися до суду з даним позовом до господарського суду.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 20.11.2012 року № 3-53гс12.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що з прийняттям рішення Київської міської ради від 22.05.2013 року № 321/9378, яким було виключено розмір орендної плати в 3%, відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про внесення змін до договору оренди.

Втім колегія суддів не приймає таке зауваження, оскільки рішення від 22.05.2013 року № 321/9378 офіційно не було оприлюднено в газеті Київської міської ради „Хрещатик", а отже відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР не набрало законної сили.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Водограй" на рішення господарського суду міста Києва від 25.02.2015 року у справі № 910/17607/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 25.02.2015 року у справі № 910/17607/13 залишити без змін.

3. Справу № 910/17607/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім