ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"28" квітня 2015 р. Справа № 911/1309/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина», м. Чернігів,

до відповідача фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича, с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району,

третя особа, яка гне заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю «Міріан-Транс Лайн», м. Чернігів,

про стягнення 718 704,06 грн.

Суддя О.В. Конюх

представники сторін:

від позивача: Шамко О.Б., уповноважений, довіреність від 06.10.2014р. №1448;

від відповідача: Шупик О.Л., особисто;

від третьої особи: Миргородов І.А., директор, наказ від 05.09.2011р. №1-к;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім Белшина», м. Чернігів, звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 24.03.2015р. №620 до відповідача - фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича, с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району, в якому просить суд стягнути з відповідача збитки в розмірі 718 704,06 грн., завдані внаслідок втрати вантажу, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Позов обґрунтований тим, що у під час виконання договору від 22.12.2014р. №ПР-45 на транспортно-експедиційне обслуговування, укладеного між експедитором - товариством з обмеженою відповідальністю «Міріан-Транс Лайн» та відповідачем на виконання Договору доручення від 02.01.2013р. №ЗК-1, було втрачено переданий до перевезення вантаж - автомобільні шини в кількості 196 шт., у зв'язку з пожежею, відповідно позивач, як власник (вантажоотримувач) майна, має право вимоги про відшкодування збитків до перевізника, який відповідає за збереження майна при перевезені вантажу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.03.2015р. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім Белшина», порушено провадження у справі № 911/1309/15 та призначено справу до розгляду на 28.04.2015р. Крім того, ухвалою від 31.03.2015р. про порушення провадження у справі суд допустив до участі у справі №911/1309/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, товариство з обмеженою відповідальністю «Міріан-Транс Лайн».

28.04.2015р. позивач подав до господарського суду заяву від 27.04.2015р. №895 про подання доказів, в якій просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи, а також додаткові письмові пояснення щодо визначення вартості втраченого майна та понесених витрат на його митне оформлення, а також документальне підтвердження розміру збитків.

Крім того, 28.04.2015р. позивач подав до господарського суду Київської області заяву від 24.04.2015р. №887 про зменшення позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» 714 704,06 грн.

Розглянувши подану позивачем заяву, суд встановив таке.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. зменшенням

Виходячи із змісту поданої заяви від 24.04.2015р. №887 товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» про зменшення позовних вимог, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, суд встановив, що позивач не змінює предмету або підстав позову, а лише зменшує суму позову. Заява про зменшення розміру позовних вимог належним чином направлена відповідачу, відповідно суд в порядку ст. 22 ГПК України приймає зазначену заяву до розгляду.

Справа розглядатиметься в редакції позовних вимог відповідно до вищевказаної заяви від 24.04.2015р. №887 товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» про стягнення з відповідача - фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» 714 704,06 грн.

В судове засідання 28.04.2015р. з'явились повноважні представники позивача, відповідача та третьої особи, які надали усні пояснення щодо обставин справи. Відповідач в порядку ст. 78 ГПК України позов визнав.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина», м. Чернігів (далі по тексту - ТОВ «Український ТД «Белшина»), до відповідача - фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича, с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району (далі по тексту - ФОП Шупик О.Л.), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Міріан-Транс Лайн», м. Чернігів (далі по тексту - ТОВ «Міріан-Транс Лайн»), вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

02.01.2013р. між ТОВ «Український ТД «Белшина» (довіритель/замовник) та ТОВ «Міріан-Транс Лайн» (повірений/експедитор) укладено договір доручення №ЗК-1 на транспортно-експедиційне обслуговування, за умовами якого довіритель/замовник (може вважатися вантажовідправником чи вантажоодержувачем) доручає, а повірений/експедитор приймає на себе зобов'язання від імені та за рахунок замовника організувати та виконати доставку вантажів замовника, залучити для цього перевізників - безпосередніх виконавців перевезень.

Повіреному/експедитору надається право самостійно обирати перевізника з урахуванням вимог замовника, визначених у заявці, з укладанням відповідного договору на транспортне обслуговування. Транспортні послуги за даним договором виконуються для замовника, в зв'язку з чим право власності та відповідальності за результат робіт (послуг) з перевезень від замовника до повіреного не переходять (пункт 1.3. договору).

Таким чином, третя особа прийняла на себе зобов'язання організувати для позивача перевезення вантажів у міжнародному автомобільному сполученні відповідно до заявок позивача, які є невід'ємною частиною вказаного договору.

Згідно визначення частини 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Так, 22.12.2014р. між позивачем та третьою особою було підписано заявку №ЗК-0993 на транспортно-експедиційне обслуговування - автомобільне перевезення автомобільних шин за маршрутом м. Волжський (Російська Федерація, ТОВ «Краснодарський торговий дім «Белшина») - м. Чернігів (Україна, ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина»).

Відповідно до частини 2 ст. 929 ЦК України договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Положення глави 65 «Транспортне експедирування» Цивільного кодексу України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

У свою чергу, з метою виконання умов Договору доручення від 02.01.2013р. №ЗК-1 на транспортно-експедиційне обслуговування, третя особа - ТОВ «Міріан-Транс Лайн» отримавши замовлення на організацію перевезення вантажу від ТОВ «Український ТД «Белшина», залучив до здійснення замовленого перевезення ФОП Шупика О.Л., у зв'язку з чим 22.12.2014р. між третьою особою - ТОВ «Міріан-Транс Лайн» (замовник/довіритель) та відповідачем - ФОП Шупиком О.Л. укладено Договір №ПР-45 на транспортно-експедиційне обслуговування, відповідно до умов якого повірений, діючи від імені та за рахунок довірителя (замовника), доручає перевізнику виконати доставку вантажів замовника власними транспортними засобами.

Перевезення за даним договором виконується безпосереднім перевізником (власником транспортного засобу, що виконує перевезення) за кошти та для замовника, в зв'язку з чим право власності на ці кошти від замовника до повіреного та відповідальність за результат робіт (послуг) з перевезень від перевізника до повіреного не переходять (пункт 1.3. договору).

Відповідно до частини 1 ст. 307 ГК України, яка кореспондується зі ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно пункту 10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 (зі змінами та доповненнями), перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).

Так, в процесі виконання умов договору, 22.12.2014р. між третьою особою та відповідачем було підписано заявку №ПР-0993 на перевезення вантажів автомобільним транспортом - автомобільне перевезення автомобільних шин за маршрутом м. Волжський (Російська Федерація, ТОВ «Краснодарський торговий дім «Белшина») - м. Чернігів (Україна, ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина»).

Вантаж повинен був перевозитись наступним автотранспортним засобом: автомобіль MAN, державний реєстраційний номер АІ2585СТ (причіп, реєстраційний номер АІ8426ХО), водій Руденко Сергій Петрович.

Частиною 2 ст. 307 ГК України передбачено, що укладання договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента, тощо) відповідно до вимог законодавства.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (частина 5 ст. 307 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень, яким, зокрема, є Конвенція про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956р. (далі - Конвенція), яка була ратифікована Україною Законом «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01.08.2006р.

Нормативно-правовим актом, який регулює взаємовідносини перевізника і замовника при перевезеннях вантажу в міжнародному сполученні, є Статут автомобільного транспорту УРСР.

Так, згідно ст. 9 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом в тому числі може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Вантаж був прийнятий до перевезення водієм, зазначеним у заявці - Руденко Сергієм Петровичем, що підтверджується також міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) від 24.12.2014р. №453400, копія якої долучена до матеріалів справи.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 24.12.2014р. №453400 для перевезення був наданий вантаж - автошини 385/65R22,5 Бел-146 в кількості 196 шт.

Відповідно до пунктів 2.2.6., 2.2.9. Договору від 22.12.2014р. №ПР-45 на транспортно-експедиційне обслуговування перевізник зобов'язується забезпечити своєчасну доставку вантажу замовника згідно з умовами заявки та забезпечити збереження вантажу замовника по кількості та якості під час виконання перевезення.

Позивач твердить, а відповідач не заперечує, що під час перевезення сталася пожежа, яка призвела до повного знищення вантажу.

Факт втрати товару зафіксований в акті про пожежу від 30.12.2014р., складений комісією у складі, зокрема, головного інспектора Чернігівського міського відділу Управління ДСНС України у Чернігівській області капітана служби цивільного захисту Ширая Є.П., водія автомобіля MAN, державний реєстраційний номер АІ2585СТ (причеп, реєстраційний номер АІ8426ХО), Руденка С.П. (копія акту залучено до матеріалів справи).

Згідно акту про пожежу, що виникла 30.12.2014р. орієнтовано о 01 год. 56 хв. в кабіні автомобіля MAN, державний реєстраційний номер АІ2585СТ, що перебував в м. Чернігові по вул. Щорса біля буд. 78 та виявлена водієм даного автомобіля Руденко С.П., було знищено вантаж - шини. Крім того, зазначений факт підтверджений також листом від 20.01.2015р. №13-07/44 Чернігівського міського відділу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області (копія залучена до матеріалів справи).

Згідно пункту 1.4 вищезазначених договорів організація перевезення вантажу сторонами, виконується у відповідності даним договором, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Статутом автомобільного транспорту України та іншим нормативним актам, що діють у сфері автомобільного транспорту.

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007р. №72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Частиною 1 статті 1 Конвенції визначено, що вона застосовується до будь-якого автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах.

Тому, враховуючи, що обставини даного спору виникли з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач виступав перевізником, а втрата вантажу відбулась на території України, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що підписана в Женеві 19.05.1956р.

З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 4 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Так, згідно частини 1 статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки; згідно частини 2 статті 17 Конвенції перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Згідно частини 1 статті 18 Конвенції тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

Відповідач в ході судового розгляду підтвердив факт втрати вантажу внаслідок пожежі.

Статтею 3 Конвенції закріплено, що транспортер відповідає, як за свої власні дії чи недогляд, за дії і недогляд своїх агентів і всіх інших осіб, послуги яких він використовує для виконання перевезення, коли ці агенти чи особи виконують покладені на них обов'язки.

Господарський суд звертає увагу, що норми даної Конвенції не вимагають доказування позивачем наявності у діях відповідача складу цивільного правопорушення; навпаки, згідно частини 1 статті 18 Конвенції тягар доказу того, що втрата вантажу викликана обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, що є підставою звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу, лежить на перевізнику.

За оцінкою суду, з матеріалів справи вбачається, що перевізником (відповідачем) не доведено жодної із наведених обставин для звільнення його від відповідальності за втрату вантажу.

Також, Цивільним кодексом України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до моменту видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу сталося внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини. Статут автомобільного транспорту та стаття 925 ЦК України зобов'язує сторін застосовувати претензійний порядок регулювання спору.

Питання про те, кому належить право на звернення з претензією та позовом, пов'язаним з перевезенням вантажів, вирішується в залежності від предмету спору. Так, відповідно до статті 160 Статуту у випадках втрати вантажу таке право надане вантажовідправнику або вантажоодержувачу, а при недостачі, псуванні чи пошкодженні вантажу - вантажоодержувачу (пункт 1.2. роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 21.07.1992р. №01-6/856).

Відповідно до частини 1 ст. 924 ЦК України, яка кореспондується із частиною 1 ст. 324 ГК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Договором-заявкою передбачено, що перевізник несе відповідальність за виконання умов транспортного замовлення з відшкодуванням збитків, які виникли в результаті його дій або упущень. Відшкодування цих сум здійснюється шляхом утримання з платежів, належних перевізнику.

Частиною 1 статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів встановлено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Згідно статті 925 ЦК України до пред'явлення перевізникові позову, що випливає із перевезення вантажу, пошти можливим є пред'явлення йому претензії у порядку, встановленому законом, транспортними кодексами (статутами); позов до перевізника може бути пред'явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк.

Згідно статті 165 Статуту автомобільного транспорту УРСР претензії автотранспортних підприємств, що випливають із Статуту, пред'являються вантажовідправникам або вантажоодержувачам протягом двох місяців. Порядок обчислення цього строку встановлений пунктами «а» та «б» останнього абзацу статті 165 Статуту. Такий же порядок, тобто двомісячний, строк наданий вантажовідправнику та вантажоодержувачу для розгляду претензії автотранспортного підприємства (стаття 166 Статуту).

Право власності позивача на товар підтверджується доданими до позову копіями Контракту від 09.12.2014р. №238, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Краснодарський торговий дім «Белшина», специфікації від 24.12.2014р. №15, рахунку-фактури від 24.12.2014р. №2176.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою від 15.01.2015р. №30, в якій вимагав протягом 7 календарних днів повернути автомобільні шини марки «Белшина», моделі 385/65R22,5 Бел-146 в кількості 146 шт., або в разі неможливості повернути товарно-матеріальні цінності в кількості 146 шт. - відшкодувати вартість втраченого (знищеного внаслідок пожежі) вантажу у розмірі 720 704,06 грн. (з врахуванням витрат на митне оформлення вантажу). Факт звернення позивача з вимогою до відповідача та її отримання 21.01.2015р. останнім підтверджується наявними у матеріалах справи копіями фіскального чеку УДППЗ «Укрпошта» від 16.01.2015р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №256.

Доказів того, що відповідач відшкодував завдану шкоду матеріали справи не містять.

Згідно статті 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 314 ЦК України передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

За оцінкою суду акт про пожежу від 30.12.2014р. та довідка від 20.01.2015р. №13-07/44 Чернігівського міського відділу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області є належними доказами на підтвердження виявлення факту втрати вантажу та, як наслідок, виникнення у позивача збитків в розмірі 720 704,06 грн.

Пунктом 5.3 Договору від 22.12.2014р. №ПР-45 на транспортно-експедиційне обслуговування, укладений між відповідачем та третьою особою, сторони погодили, що перевізник несе матеріальну відповідальність за збереження вантажу замовника по кількості та якості.

Також, пунктом 5.9. даного договору сторони додатково передбачили, що у випадку ушкодження або втрати вантажу перевізник відшкодовує вартість понесених збитків у повному обсязі.

Згідно частини 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявності винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до частини 1 ст. 22 та частини 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Так, протиправною є поведінка особи з порушенням норм законодавства. Якщо зобов'язання виникає з договору, то протиправною визнається поведінка боржника, що порушує умови договору та закону. За оцінкою судів в даному випадку відповідачем порушені зобов'язання, визначені пунктами договору, умови статті 14 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що також свідчить про наявність в його діях вини в невиконанні умов договору.

Втрата вантажу стала наслідком невжиття перевізником всіх залежних від нього дій по забезпеченню схоронності та цілісності вантажу, забезпеченню його знаходження у своєму тимчасовому (з моменту отримання від вантажовідправника і до моменту вручення вантажоодержувачу) фактичному володінні під час перевезення, які були б необхідними, виправданими та достатніми для належного виконання договірних зобов'язань по перевезенню вантажу суб'єктом господарювання, яким є відповідач (перевізник), невжиття перевізником всіх необхідних заходів безпеки в умовах підвищеної небезпеки, що потенційно має місце у сфері міжнародних перевезень товарів, зумовило втрату вантажу.

Розмір заподіяних збитків становить 720 704,06 грн., що складається з фактурної вартості автомобільних шин - 1 776 526,36 російських рублів або 532 424,95 грн. та витрат на митне оформлення - 188 279,11 грн.

Згідно наявної у матеріалах справи копії вантажної митної декларацій форми МД-6 від 29.12.2014р. №102110000/2014/028904 (копію залучено до матеріалів справи), виконуючи умови Договору позивачем було надано відповідачу митно-брокерські послуги з митного оформлення вантажу, зберігання вантажу, послуги по сертифікації, проходження екологічного контролю.

Декларування транзиту вантажів, що переміщуються автомобільним транспортом, здійснюється за міжнародною автомобільною накладною (CMR) з поданням органам доходів і зборів вантажної митної декларації.

Подана позивачем вантажна митна декларація форми МД-6 від 29.12.2014р. №102110000/2014/028904 шодо митного оформлення вантажу, підтверджує понесені позивачем додаткові витрати.

Так, позивач визнає часткову виплату відповідачем розміру завданих збитків, а саме перерахування відповідачем платіжними дорученнями від 27.02.2015р. №2PL377714 та від 27.03.2015р. №2PL291565 грошових коштів в розмірі 2 000,00 грн. та 4 000,00 грн. (копії платіжних доручень долучено до матеріалів справи).

Таким чином, враховуючи положення статей 17, 18, 20 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, статей 22, 623, 920, 924 ЦК України та умови пунктів 5.3., 5.9. Договору від 22.12.2014р. №ПР-45 на транспортно-експедиційне обслуговування, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача збитків в розмірі 714 704,06 грн. (720 704,06 грн. - 2 000,00 грн. - 4 000,00 грн.).

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи твердження сторін, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню повністю. Суд приймає рішення про стягнення з відповідача - фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича на користь позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» 714 704,06 грн. грн. збитків та, у зв'язку із задоволенням позову, суд в порядку ст. 49 ГПК України покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору.

Виходячи із зменшеного розміру позовних вимог про стягнення з відповідача 714 704,06 грн., позовна заява мала бути оплачена судовим збором в сумі 14 294,08 грн. (2% від суми зменшених позовних вимог але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати). Як вбачається з доданого до позовної заяви платіжного доручення від 10.03.2015р. №2998, позивач сплатив судовий збір в сумі 14 374,08 грн., виходячи з розміру первісних позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог. За таких обставин зайве сплачений судовий збір в розмірі 80,00 грн. (14 374,08 грн. - 14 294,08 грн.) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, шляхом винесення в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір» відповідної ухвали.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» до фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Шупика Олексія Леонідовича (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, буд. 53-А, кв. 17, ідентифікаційний код )

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» (14001, Чернігівська обл., м. Чернігів, Новозаводський район, вул. Щорса, буд. 100, код ЄДПОУ 35237656)

714 704,06 грн. (сімсот чотирнадцять тисяч сімсот чотири гривні шість копійок) збитків,

14 294,08 грн. (чотирнадцять тисяч двісті дев'яносто чотири гривні вісім копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 17.06.2015р.

Суддя О.В. Конюх