РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015Справа №910/6506/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз»

Про визнання договору безвідсоткової фінансової допомоги і додаткової угоди до

нього недійсними

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Швець М.П. - по дов. № б/н від 10.05.2015

від відповідача Шевченко Т.Л. - по дов. № 19.01.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання недійсним з моменту його укладання договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007, з додатковою угодою до нього від 24.12.2007, у зв'язку з його удаваністю, та застосувати наслідки, що передбачені до удаваних правочинів, а саме:

- застосувати до правовідносин сторін правила правочину, який сторони насправді вчинили, а саме правила, що встановлені главою 77 Цивільного кодексу України, та регулюють правовідносини за договором про спільну діяльність, яким за своєю правовою природою є договір № 7/7 дольової участі в будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6 від 13.04.2005;

- вважати грошові кошти у розмірі 5 510 590,25 грн. сплачених ТОВ «Стиль-блюз» на користь ТОВ «Кімет-Плюс» по договору безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007, з додатковою угодою до нього від 24.12.2007 такими, що сплачені по договору №7/7 дольової участі в будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6 від 13.04.2005.

В ході розгляду спору 10.06.2014 позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив

- визнати договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007 з додатковою угодою до нього від 24.12.2007, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Кімет-плюс», удаваним правочином та встановити, що між сторонами було укладено додаткову угоду до договору № 7/7 дольової участі у будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6 від 13.04.2005, щодо встановлення сум, строків та порядку фінансування ТОВ «Стиль-Блюз» пайової участі на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста;

- визнати грошові кошти в сумі 5 510 590,25 грн., сплачені ТОВ «Стиль-Блюз» на користь ТОВ «Кімет-Плюс» за договором безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007, внеском ТОВ «Стиль-Блюз» до дольової діяльності сторін з будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6;

- визнати договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007, укладений між ТОВ «Кімет-Плюс» та ТОВ «Стиль-Блюз» недійсним частково у частині встановлення строку повернення коштів, що містяться у наступних пунктах:

п. 1.2 «ТОВ «Кімет-Плюс» зобов'язується повернути фінансову допомогу у встановлені договором строки»,

п. 2.1 «ТОВ «Стиль-Блюз» надає ТОВ «Кімет-Плюс» безвідсоткову фінансову допомогу на строк з 25.01.2008 по 25.12.2010. Цей строк може бути продовжений за домовленістю сторін» - в частині встановлення строку надання допомоги по 25.12.2010,

п. 2.3 «ТОВ «Кімет-Плюс» зобов'язане повернути безвідсоткову фінансову допомогу до 26.12.2010 шляхом перерахування в безготівковій формі відповідних грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Стиль-Блюз» або провести розрахунки іншим, не забороненим чинним законодавством шляхом».

Господарський суд міста Києва, розглянувши дану заяву, дійшов висновку про те, що за нею відбувається одночасна зміна, як предмета, так і підстав позову, а тому було відмовлено в її прийнятті.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6506/14 від 23.09.2014 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6506/14 від 23.09.2014 позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/5606/14 від 16.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва № 910/5606/14 від 23.09.2014 залишено без змін.

При цьому Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підстав для неприйняття судом першої інстанції заяви про зміну предмету позову у суду першої інстанції не було та справа в апеляційній інстанції була розглянута з вимогами позивача, викладеними в заяві про зміну предмету позову.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 у справі № 910/5606/14 позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України № 910/5606/14 від 18.02.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 у справі № 910/5606/14 скасовано, справу передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Матеріали справи № 910/5606/14 були отримані Господарським судом міста Києва 04.03.2015 та згідно автоматизованої системи документообігу суду передані на новий розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2015 справу № 910/6506/14 призначено до розгляду на 26.03.2015.

Позивачем 26.03.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення, в яких позовні вимоги просить задовольнити повністю з урахуванням заяви про зміну предмету позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/6506/14 від 26.03.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та невиконанням відповідачем вимог ухвали від 05.03.2015, розгляд справи був відкладений на 09.04.2015.

Відповідачем 09.04.2015 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечує.

Відповідачем 09.04.2015 до відділу діловодства суду було подано клопотання про витребування у позивача доказів.

Судом дане клопотання відповідача було задоволено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/6506/14 від 09.04.2015, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, невиконанням відповідачем вимог ухвали від 05.03.2015, а також необхідністю витребування доказів, розгляд справи був відкладений на 21.04.2015.

Позивачем 21.04.2015 до відділу діловодства суду подано витребувані судом документи (вимоги суду виконано частково).

В судовому засіданні 21.04.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 23.04.2015.

Позивачем 23.04.2015 до відділу діловодства суду подано письмові додаткові пояснення.

В судовому засіданні 23.04.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

13.04.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» (сторона-1, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (сторона-2, відповідач) укладено договір № 7/7 дольової участі в будівництві житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6 (далі - договір № 7/7).

Відповідно до п. 1.1. договору № 7/7 предметом договору є дольова діяльність сторін по будівництву житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі м. Києва, на умовах визначених цим договором.

Відповідно до договору 7/7 сторони зобов'язались здійснити у дольову діяльність визначені договором внески з метою спорудження об'єкту та отримання в подальшому у власність визначені договором частки в об'єкті.

Згідно з розділом 2 договору № 7/7 внеском позивача до дольової діяльності мали бути:

- земельна ділянка, що належить йому на праві оренди, з правом будівництва на ній житлового комплексу;

- затверджена в установленому порядку проектно-кошторисна документація та необхідні вихідні дані, що включало в себе здійснення стороною-1 функцій замовника будівництва, коригування та узгодження проектно-кошторисної документації, а також укладення договорів з проектними організаціями.

В свою чергу, відповідач зобов'язується внести у дольову діяльність фінансування та здійснити будівництво об'єкту, що включає:

- збір і підготовка технічної документації, необхідної для будівництва об'єкту, отримання дозвільної документації на здійснення будівництва, організація будівництва об'єкту і введення його в експлуатацію, укладення договорів з підрядними та субпідрядними організаціями, постачальниками будматеріалів, залучення коштів від третіх осіб під будівництво квартир, нежилих приміщень та паркінгів, а також всіх інших дій, що необхідні для досягнення мети та виконання обов'язків за цим договором.

Відповідно до пункту 2.2.3 договору № 7/7 відповідач зобов'язався забезпечити повне фінансування будівництва об'єкту.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено додаткові угоди № 1, № 2, № 3 до договору № 7/7.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 13.04.2005 сторони погодили умови розподілу площ об'єкту та підписання акту про розподіл площ об'єкту.

Додатковою угодою № 2 від 15.08.2005 сторонами було погоджено, що відповідач зобов'язується перерахувати на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 174 233,04 грн. для забезпечення фінансування передпроектних робіт по об'єкту до 07.11.2005.

Додатковою угодою № 3 від 08.11.2005 сторонами було погоджено, що відповідач зобов'язується перерахувати на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 174 233,04 грн. для забезпечення фінансування проектних робіт по об'єкту відповідно до графіку оплат.

На виконання умов договору № 7/7 та додаткових угод № 1, № 2, № 3 позивач отримав вихідні дані на будівництво, замовив і оплатив виконання передпроектних та проектних робіт, отримав проектну документацію стадії «П», отримав позитивний висновок комплексної державної експертизи проекту, отримав погодження проектної документації у Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, замовив і оплатив виготовлення робочої документації на будівництво, отримав дозвіл на виконання будівельних робіт.

В свою чергу, фінансування витрат на передпроектні роботи, виготовлення проектної документації та інших витрат, які були необхідними на підготовчій стадії будівництва, здійснювалось в повному обсязі відповідачем шляхом перерахування відповідних коштів на розрахунковий рахунок позивача згідно додаткових угод № 2 та № 3 до договору № 7/7.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 3.3.1.13 договору № 7/7 відповідач прийняв на себе обов'язок профінансувати пайову участь на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста.

У відповідності до п. 14.1.257. ст. 14 Податкового кодексу України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Згідно з ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

20.12.2007 між позивачем та відповідачем було укладено договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 (далі - договір № 1/12), згідно з п.п. 1.1., 1.2. якого відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором та чинним в Україні законодавством, надати позивачу безвідсоткову фінансову допомогу на умовах повернення в сумі 4 823 860,00 грн., а позивач зобов'язується повернути фінансову допомогу у встановлені договором строки.

Відповідно до п. 2.1 договору № 1/12 відповідач надає позивачу безвідсоткову фінансову допомогу на строк з 25.01.2008 по 25.12.2010.

Відповідачем на виконання умов договору № 1/12 перераховано позивачу грошові кошти в сумі 5 510 590,25 грн., що підтверджується банківськими виписками за період з 25.03.2008 по 24.07.2008.

24.12.2007 між позивачем, як забудовником, та Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (Головне управління) укладено договір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 1166 (далі - договір № 1166).

Відповідно до п. 1.1. договору № 1166 предметом є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, у зв'язку з будівництвом житлового комплексу (загальна площа квартир 19 160,60 кв. м.) з вбудованими приміщеннями (площа магазинів - 150,78 кв. м.) соціального призначення, побутовими приміщеннями (в тому числі: будинок побуту - 1 022,11 кв. м., перукарня - 58,49 кв.м.), кіноконцертного залу площею 2 660,71 кв. м., підземним паркінгом площею 3 437,00 кв. м. та відкритою автостоянкою площею 504,00 кв. м. на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі м. Києва.

В преамбулі договору № 1166 зазначено, що він укладений відповідно до рішення Київської міської ради № 271/431 від 27.02.2003 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва» (зі змінами), яким (п. 2.6.) зокрема визначено, що договір про пайовий внесок укладається між містом (Управлінням) та інвестором (забудовником).

Статтею 1 Закону України «Про планування та забудову територій» (в редакції від 22.02.2007, що була чинною на момент виникнення правовідносин між сторонами) не було визначено понять «забудовник» та «замовник».

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони договору № 1166 є неналежними.

24.12.2007 до договору № 1/12 було укладено додаткову угоду б/н, якою, зокрема, передбачено порядок перерахування коштів позивачу. Також цією угодою сторони встановили, що договір № 1166 є додатком до договору № 1/12.

Посилання позивача на те, що договір № 1/12 є додатковою угодою до договору № 7/7 не приймаються судом, оскільки це не вбачається із самого змісту договору № 1/12, а також договори хоча й укладені між тими ж сторонами, проте регулюють правовідносини, що мають різний предмет та відповідно різні умови.

Позивач, вважаючи, що договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 укладено для виконання зобов'язань відповідача за договором № 7/7 дольової участі (тобто є удаваним правочином), а кошти сплачені відповідачем позивачу за оскаржуваним договором є внеском відповідача у дольову діяльність за договором № 7/7, просить суд визнати договір № 1/12 удаваним правочином.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним, як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

За удаваним правочином настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивачем, не доведено наявності навмисних дій обох сторін стосовно того, що спірний договір укладено з метою приховання іншого.

Доводи позивача про те, що підтвердженням удаваності оскаржуваного договору є співпадання сум, порядку і строків оплати за договором № 1166 та договором № 1/12, не впливають на обставини відповідності спірного договору законодавству та не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Більше того, що сума пайового внеску за договором № 1166 є досі невизначеною та не узгодженою позивачем з Головним управлінням.

Крім цього, згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладаючи спірний договір сторони передбачили всі його істотні умови, в тому числі, предмет договору, ціну, строк та порядок надання і повернення безвідсоткової фінансової допомоги, і співпадання сум та строків з іншим договором не свідчить про удаваність оскаржуваного правочину.

Стосовно обізнаності відповідача про те, що позивач має намір спрямувати кошти фінансової допомоги на оплату пайової участі, слід зазначити, що наведене і не заперечується відповідачем, проте жодних умов щодо цільового призначення коштів фінансової допомоги, а також відповідальності у разі їх нецільового використання позивачем договір № 1/12 не містить.

Отже, відповідач міг використати кошти фінансової допомоги на власний розсуд.

Сплата цих коштів, як пайового внеску не свідчить про удаваність договору № 1/12.

Крім цього, за договором № 1166 саме позивач має грошове зобов'язання по сплаті коштів до бюджету.

Жоден з трьох договорів не передбачає, що для виконання позивачем своїх зобов'язань по договору № 1166 по сплаті коштів на відновлення інфраструктури, ці кошти йому має перерахувати відповідач.

Положення п. 3.3.1.12 договору № 7/7 на який посилається позивач не передбачають наведеної схеми оплати.

Так, позивач не позбавлений був права вимагати від відповідача виконання ним зобов'язань, передбачених п. 3.3.1.12 договору № 7/7.

Отже, вимоги про визнання договору безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007 з додатковою угодою до нього від 24.12.2007 удаваним правочином та про визнання недійсними п. п. 1.2, 2.1 та 2.3 цього договору не підлягають задоволенню, з наведених вище підстав.

Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених позовних вимог, вимога позивача про визнання грошових коштів в сумі 5 510 590,25 грн., сплачених відповідачем на користь позивача за договором безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007, внеском відповідача до дольової діяльності сторін з будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.04.2015.

СуддяВ.В. Сівакова