номер провадження справи 30/104/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 Справа № 908/3156/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місцезнаходження: 71709, АДРЕСА_1; поштова адреса: 71708, АДРЕСА_2)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (71725, АДРЕСА_3)

про стягнення 2098,84 грн.,

Суддя Кагітіна Л.П.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність серія НАН № 539931 від 15.05.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

До господарського суду Запорізької області звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2834,25 грн., в тому числі: 750,93 грн. основного боргу, 1387,50 грн. пені, 396,49 грн. інфляційних втрат та 299,33 грн. - 50 % річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 525, 526, 547, 549, 610-612, 625 ЦК України, ст.ст. 193, 224 ГК України та умови укладеного між сторонами договору. При цьому вказує, що позивачем на виконання умов договору поставлено відповідачу продукцію на суму 750,93 грн., проте, в супереч умовам договору та чинного законодавства, зобов'язання щодо оплати поставленої продукції відповідачем не виконані. За доводами позивача, невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором є підставою для покладення на останнього додаткової відповідальності у вигляді передбачених законом та договором санкцій.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.05.2015 р. порушено провадження у справі № 908/3156/15, присвоєно справі номер провадження № 30/104/15, розгляд якої призначено на 11.06.2015 р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та об'єктивного розгляду і вирішення справи по суті.

За письмовим клопотанням представника позивача фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позовній заяві та надав витребувані судом документи, зокрема, акт звірки взаєморозрахунків станом на 03.06.2015 р.

Також, до початку судового засідання представником позивача надано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач уточнює суму поставленої відповідачу продукції і зменшує розмір основного боргу до 734,93 грн. При цьому вказує, що суму основного боргу в розмірі 734,93 грн. сплачено відповідачем 03.06.2015 р. Просить стягнути з відповідача 2098,84 грн. заборгованості, в т.ч.: 1359,62 грн. пені, 413,03 грн. інфляційних втрат та 326,19 грн. - 50% річних, судові витрати покласти на відповідача.

Заява про зменшення позовних вимог подана позивачем відповідно до ст. 22 ГПК України, відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить правам і охоронюваним законом інтересам сторін, прийнята судом до розгляду та задоволена.

Судом розглядаються позовні вимоги стягнення з відповідача 734,93 грн. основного боргу, 1359,62 грн. пені, 413,03 грн. інфляційних втрат та 326,19 грн. - 50% річних.

Також у судовому засіданні представником позивача надано суду додаткові пояснення, в яких представник позивача наполягає на тому, що згідно з приписами діючого законодавства сторони у договорі мають право встановити і вид відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, і розмір санкцій, і особливі умови їх оплати. Посилаючись на п. 49 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.20108 р. № 01-8/211 «Про деякі питання застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», вказує, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, збільшивши відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання. Вважає, що відповідно до п. 6.1 Договору відповідач повинен сплатити на користь позивача пеню в сумі 1359,62 грн.

Відповідач вимоги ухвал суду від 13.05.2015 р. не виконав, письмового відзиву на позов не надав, представника у судове засідання не направив. По дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до підпункту 3.9.1 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 10.06.2015 р. місцезнаходженням ФОП ОСОБА_2 є: 71725, АДРЕСА_3, що співпадає з адресою, зазначеною у позові.

В даному випадку, ухвала господарського суду від 13.05.2015 про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 11.06.2015 р., направлено судом на адресу відповідача, визначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (Витяг з ЄДР наявний у матеріалах справи). Тобто, про час та місце слухання даної справи відповідач був повідомлений належним чином. Направлена на адресу відповідача ухвала до суду не поверталася.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В пункті 15 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/675 від 14.08.2007 р. «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року» (із змінами та доповненнями) зазначено, що у разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними у справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документи не надані.

Оскільки про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі його представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 11.06.2015 р. справу розглянуто по суті спірних правовідносин за наявними матеріалами, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

11.07.2014 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Продавцем, позивачем у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Покупцем, відповідачем у справі) було укладено договір поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 81 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець зобов'язався передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти товар та оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму.

Згідно з п. 1.2 Договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, гривнева вартість товару, вказується в накладних.

Пунктом 2.3 Договору сторонами узгоджено, що Покупець здійснює оплату вартості (ціни) товару протягом 10 (десяти) днів з дня отримання товару. Датою продажу товару є дата, вказана в накладній.

В пункті 6.1 Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені Договором терміни вартості товару, Покупець сплачує за кожен день прострочення на користь Продавця пеню в розмірі 1 (одного процента від суми боргу.

Також, згідно з п. 6.2 Договору, у випадку прострочення виконання грошових зобов'язань по оплаті вартості (ціни) товару, Покупець сплачує на користь Продавця проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 50 (п'ятдесят) процентів річних з простроченої суми.

Як вказує позивач, ним на виконання укладеного між сторонами Договору передано відповідачу товар на суму 734,93 грн., що підтверджується видатковою накладною № В-09367985 від 11.07.2014 р., отже, відповідач повинен був сплатити вартість отриманого товару 21.07.2014 р., що останнім не здійснено. За доводами позивача, невиконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасності оплати вартості отриманого товару є підставою для стягнення з нього передбаченої договором пені, інфляційних втрат та 50 % річних.

Позовні вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 суми 2098,84 грн. заборгованості, в т.ч.: 1359,62 грн. пені, 413,03 грн. інфляційних втрат та 326,19 грн. - 50% річних (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог), є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, заслухавши представника позивача, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно з якою господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на Договорі поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу (ч. 1 ст. 694 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного між сторонами договору, які породили взаємні обов'язки: обов'язком позивача стало передання товару відповідачу, а обов'язком відповідача - прийняття товару і оплата його вартості на умовах, визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вказує позивач і підтверджується матеріалами справи, відповідно до видаткової накладної № В-09367985 від 11.07.2014 р., позивач на виконання своїх договірних зобов'язань поставив відповідачу товар на загальну суму 734,93 грн. Отримання відповідачем товару на вказану суму підтверджується підписом покупця (арк. справи 9).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вже зазначалося вище, пунктом 2.3 Договору сторонами узгоджено, що Покупець здійснює оплату вартості (ціни) товару протягом 10 (десяти) днів з дня отримання товару. Датою продажу товару є дата, вказана в накладній.

Зважаючи на передання позивачем товару 11.07.2014 р., строк оплати відповідачем отриманої продукції сплинув 21.07.2014 р.

Обставини справи свідчать, що відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості отриманого товару всупереч умов Договору та вимог чинного законодавства України, в повному обсязі та в обумовлений Договором строк не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за Договором. Згідно із здійсненим позивачем розрахунком, станом на 08.05.2015 р. сума основного боргу відповідача за договором складала 734,93 грн.

Однак, як вказує позивач 03.06.2015 відповідачем зазначена сума була сплачена, у зв'язку з чим позивачем надано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій суму основного боргу в сумі 734,93 грн. виключено із заявлених позовних вимог.

Також, суд приймає до уваги, що згідно з підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 03.06.2015 р. заборгованість відповідача за Договором перед позивачем відсутня.

Згідно з чинним законодавством України, акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили як доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку. Проте, в розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами.

За таких обставин, в частині стягнення 734,93 грн. основного боргу провадження у справі слід припинити на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті вартості отриманого товару, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1359,62 грн. пені, 413,03 грн. інфляційних втрат та 326,19 грн. - 50% річних.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В свою чергу, п. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки відповідачем не виконувались своєчасно та належним чином зобов'язання щодо оплати вартості отриманого за Договором товару, позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 1359,62 грн. за період з 21.07.2014 р. по 21.01.2015 р.

В даному випадку, факт порушення відповідачем умов Договору щодо строків оплати підтверджується матеріалами справи, тому вимоги про стягнення пені заявлено позивачем правомірно. Проте, позивачем при визначення розміру пені не враховано приписи ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", згідно з якою розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимоги про стягнення пені заявлено позивачем на підставі п. 6.1 Договору, яким передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені Договором терміни вартості товару, Покупець сплачує за кожен день прострочення на користь Продавця пеню в розмірі 1 (одного процента від суми боргу).

Так, частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановленої законом, може бути збільшений у договорі.

Разом з тим, правило названої норми, що допускає збільшення договором розміру неустойки, встановленої законом, є загальним. Воно не виключає застосування спеціальних правил законів, хоч би вони були прийняті до введення в дію нового Цивільного кодексу України. Наведене стосується Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким розмір пені за прострочення виконання грошових зобов'язань, що може встановлюватись договором, обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ на день прострочення.

Отже, яким б способом не визначався у договорі розмір неустойки (пені), він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний.

Доводи представника позивача щодо збільшення розміру пені за згодою сторін у Договорі та посилання на приписи п. 49 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.20108 р. № 01-8/211 «Про деякі питання застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» та п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» судом відхиляються як необґрунтовані.

В пункті 2.9. вказаної постанови Пленуму визначено наступне: «За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.».

Зважаючи на вищенаведене, суд визнає вимогу позивача про стягнення пені обґрунтованою, проте, вважає необхідним розмір пені, яка підлягає стягненню, обмежити подвійною обліковою ставкою, оскільки законом встановлений граничний розмір пені за прострочення платежу - не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня (від суми простроченого платежу, включаючи ПДВ та інші податки) і у більшому розмірі вона не може бути стягнута.

Здійснивши розрахунок пені за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», судом встановлено, що з урахуванням суми основного боргу (734,93 грн.) та періоду заборгованості (з 21.07.2014 р.- виникнення зобов'язання по оплаті, по 21.01.2015 р. - визначений позивачем та відповідає п. 6 ст. 232 ГК України), сума пені становить 97,35 грн. і в цій сумі вимоги позивача про стягнення пені підлягають задоволенню. В решті заявлених вимог щодо стягнення пені суд відмовляє з огляду на їх необґрунтованість.

Частиною третьою статті 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця (постачальника) у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (частина друга статті 536 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, стаття 625 ЦК України, між іншим, надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, який і було визначено сторонами у пункті 6.2 Договору.

З огляду на викладене вище, враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань, вимоги про стягнення з нього 50% відсотків річних та втрат від інфляції заявлені позивачем обґрунтовано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок відсотків та інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство", суд вважає, що вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню в заявленій сумі, а саме: 326,19 грн. - 50% процентів річних та 413,03 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Статтями 42, 43 ГПК України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Статтею 22 ГПК України встановлено загальний обов'язок сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідач не скористався наданим йому законом правом відповідно до ст. 33 ГПК України, не надав до суду доказів, які могли б свідчити про належне виконання зобов'язань за договором поставки щодо своєчасності оплати отриманої від позивача продукції.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 97,35 пені, 413,03 грн. інфляційних втрат та 326,19 грн. - 50 % процентів річних. В частині стягнення 734,93 грн. основного боргу провадження у справі суд припиняє на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України. В решті заявлених позовних вимог (про стягнення 1262,27 грн. пені) суд відмовляє з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру визнаних судом обгрунтованими позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 22, 33, 34, 44, 49, п.1.1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Токмак Запорізької області) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (с.Чистопілля Токмацького району Запорізької області) задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (71725, АДРЕСА_3; ІПН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (71709, АДРЕСА_1; поштова адреса: 71708, АДРЕСА_2; ІПН НОМЕР_2) 97 (дев'яносто сім) грн. 35 коп. пені, 413 (чотириста тринадцять) грн. 03 коп. інфляційних втрат, 326 (триста двадцять шість) грн. 19 коп. - 50% річних та 1013 (одна тисяча тринадцять) грн. 41 коп. витрат зі сплати судового збору.

Провадження по справі № 908/3156/15 за позовними вимогами ОСОБА_1 (м. Токмак Запорізької області) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (с.Чистопілля Токмацького району Запорізької області) в частині стягнення основного боргу в сумі 734,93 грн. припинити.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 16.06.2015 р.