ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

08 червня 2015 р. Справа № 902/147/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу № 193/15-юр від 03.04.2015 р. ПП "БІЗОН-ТЕХ 2006" на дії Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області у справі

за позовом: Приватного підприємства "БІЗОН-ТЕХ 2006", м.Запоріжжя

до: Уладово-Люлінецької дослідно-селекційної станції Інституту біонергетичних культур і цукрових буряків Національної Академії аграрних наук України, с.Уладівське, Калинівський район, Вінницька область

про стягнення 143 100,00 грн. за договором поставки

За участю секретаря судового засідання Миколюк М.Г.

За участю представників:

позивача: Лірник Олександр Миколайович, довіреність № 42/15 від 09.02.2015 р., паспорт серія ММ 546243 виданий Барвінківським РВ УМВС України в Харківській області 10.07.2000 р.

відповідача: не з'явився.

Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області: Плахотнюк Наталія Юріївна, довіреність б/н від 20.01.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Приватного підприємства "БІЗОН-ТЕХ 2006" до Уладово-Люлінецької дослідно-селекційної станції Інституту біонергетичних культур і цукрових буряків Національної Академії аграрних наук України про стягнення 143 100,00 грн., з яких 87 000,00 грн боргу, 26 100,00 грн штрафу, 30 000,00 грн збитків в зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань відповідачем по договору поставки пестицидів № ВН-П-100 від 23.05.2012 р. в частині проведення оплати в обумовлені договором строки.

Ухвалою суду від 10.02.2014 р. порушено провадження у справі № 902/147/14 та призначено до розгляду.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.04.2014 р. позов задоволено частково.

12.05.2014 р. на виконання вказаного вище рішення суду господарським судом Вінницької області видано наказ, який рекомендованим листом надіслано стягувачу (позивачу по справі).

08.04.2015 р. до суду надійшла скарга ПП "БІЗОН-ТЕХ 2006" за № 193/15-юр від 03.04.2015 р. на дії Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області у справі № 902/147/14.

Ухвалою від 10.04.2015 р. скаргу призначено розгляд на 23.04.2015 р.

22.04.2015 р. до суду надійшли заперечення Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області на подану скаргу в якому останній скаргу не визнає та просить в її задоволенні відмовити з мотивів наведених в ній.

Ухвалою від 23.04.2015 р. розгляд справи відкладено до 28.05.2015 р.

27.05.2015 р. до суду надійшли письмові пояснення позивача в якому останній навів додаткове обґрунтування правомірності заявленої скарги.

З метою надання сторонами додаткових доказів в обґрунтування та заперечення поданої скарги в засіданні суду 28.05.2015 р. оголошено перерву до 08.06.2015 р.

Відповідач в засідання суду не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча про дату, час та місце його проведення він повідомлявся належним чином - телефонограмою від 05.06.2015 р. наявною в матеріалах справи.

З огляду на приписи ч.2 ст.1212 ГПК України, яка вказує, що неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, суд дійшов висновку про розгляд скарги за відсутності представника відповідача.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та органу ДВС судом встановлено наступне.

12.05.2014 р. господарським судом Вінницької області на виконання рішення суду від 23.04.2014 р. видано наказ, який рекомендованим листом надіслано позивачу - ПП "БІЗОН-ТКХ 2006" для пред'явлення до виконання.

Постановою заступника начальника відділу ДВС Калинівського районного управління юстиції Штельмахом Д.В. від 08.07.2014 р. на підставі заяви позивача відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу суду від 12.05.2014 р. по справі № 902/147/14 (ВП № 43936361) (а.с.185, т1.).

Також 08.07.2014 р. державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і про арешт коштів боржника, про що було внесено відповідні записи до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 216-218, т.1).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Вінницькій області від 18.09.2014 р. виконавче провадження щодо виконання наказу суду від 12.05.2014 р. по справі № 902/147/14 прийнято до виконання на підставі постанови начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 11.09.2014 р. (а.с.186, т.1).

В подальшому головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Вінницькій області Сингаєвською О.М. винесено постанову від 24.03.2015 р. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" в зв'язку з відсутністю коштів на рахунках боржника та існуванням мораторію на реалізацію майна останнього, оскільки боржник є державною організацією і на нього розповсюджується дія Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 р.

Не погоджуючись із діями державного виконавця щодо ухвалення постанови від 24.03.2015 р. про повернення виконавчого документа, позивачем подано скаргу на дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Вінницькій області, мотивовану тим, що оскільки боржник є державною установою, то державний виконавець у відповідності до вимог Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" при наявності підстав для повернення виконавчого документа зобов'язаний був надіслати необхідний пакет документів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

В якості нормативної підстави скарги скаржник посилається на приписи п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", ч.1 ст.1, ст.2, ч.ч.1, 2, 3 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Заперечуючи щодо поданої скарги відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Вінницькій області посилається на те, що норми Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не можуть бути застосовані відносно боржника позаяк в останнього відсутні відкриті рахунки в органах державної казначейської служби, а оскаржувані стягувачем дії вчинені відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.203-204, т.1).

Також у своєму запереченні відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у Вінницькій області вказує на невідповідність вимоги стягувача про зобов'язання вчинити певні дії.

За результатами встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження".

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент вчинення оспорюваної дії) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

У відповідності до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" і пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 був затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі Порядок).

Згідно п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 24 Порядку передбачено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Таким чином, вказаний Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

Разом з тим, випадки та особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державних органів та підприємств, організацій, установ врегульовані спеціальним Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" № 4901-VI від 05.06.2012 р. (далі Закон).

У ч. 1 ст. 1 Закону встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Відповідно до ст.2 Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким зокрема є державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства тощо.

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Відповідно до статей 73 - 77 Господарського кодексу України до кола державних підприємств відносяться державні унітарні підприємства, державні комерційні підприємства та казенні підприємства.

Згідно п.п.3.1, 3.3 Статуту Уладово-Люлинецької дослідно-селекційної станції Інституту біонергетичних культур і цукрових буряків Національної Академії аграрних наук України - остання є державною госпрозрахунковою науковою установою з частковим бюджетним фінансуванням державних програм та правом здійснення господарської діяльності; станція заснована на державній власності на основні фонди (а.с.128-136, т.1.)

Згідно інформації наявної в ЄДРЮОФОП організаційно-правовою формою боржника являється Державна організація (установа, заклад), що підтверджується відповідним витягом отриманим з мережі Інтернет (режим доступу: https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Враховуючи наведене суд приходить до переконливого висновку про те, що з огляду на форму власності та організаційно-правову форму боржника на правовідносини сторін розповсюджується дія Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Частинами 1 - 3 ст.4 Закону (в редакції Закону України, яка була чинною на час вчинення органом державної виконавчої служби оспорюваної дії) встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Згідно з п.п. 2 - 4, 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 9) якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Отже, обов'язок органу ДВС здійснювати дії, передбачені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у вигляді звернення до органів Державної казначейської служби України із пакетом документів для забезпечення виконання рішення суду про стягнення коштів із державного підприємства за рахунок коштів державного бюджету пов'язується із встановленням підстав, визначених виключно положеннями п.п. 2 - 4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" для повернення виконавчого документа стягувачу та спливом шестимісячного строку з дня відкриття виконавчого провадження.

Як вказувалось вище, ухвалюючи постанову від 24.03.2015 р. державний виконавець посилаючись на приписи п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" виходив з відсутності коштів на рахунках боржника та існування мораторію на реалізацію майна останнього, оскільки боржник є державною організацією і на нього розповсюджується дія Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 р.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно п.4.2 статуту Уладово-Люлинецької дослідно-селекційної станції Інституту біонергетичних культур і цукрових буряків Національної Академії аграрних наук України державне майно закріплене за станцією Українською академією аграрних наук, органом уповноваженим управляти державним майном, належить їй на праві оперативного управління (а.с.128-136, т.1.)

Із матеріалів виконавчого провадження слідує, що майно на яке можна звернути стягнення у боржника відсутнє про що державним виконавцем складено відповідний акт, а грошові кошти на розрахункових рахунках в банківських установах відсутні, що підтверджується повернутими без виконання платіжними вимогами.

Варто зауважити, що з моменту відкриття виконавчого провадження (08.07.2014 р.) до моменту ухвалення постанови про повернення виконавчого документа (24.03.2015 р.) пройшло більше 8 місяців.

При цьому навіть, якщо брати за точку відліку момент приєднання даного виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження (18.09.2014 р.) до моменту ухвалення постанови про повернення виконавчого документа (24.03.2015 р.) сплив строк встановлений ч.2 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Дійшовши висновку про сплив шестимісячного строку судом враховано також п.3.8.1 Інструкції Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 відповідно до якого виконання зведеного виконавчого провадження розпочинається постановою про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження. Про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виноситься постанова, копія якої зберігається у зведеному виконавчому провадженні. Виконавчі провадження щодо одного боржника об'єднуються у зведене виконавче провадження або приєднуються до зведеного виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку, наданого боржнику для самостійного виконання.

Обов'язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України).

Згідно з приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

У силу вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз.3 п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст.6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст.6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005 р. у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини "державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004 р.).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що "затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається п. 1 ст. 6 Конвенції" (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бакай та інші проти України" від 09.11.2004 р.).

У рішенні Європейського суду в справі "СОВТРАНСАВТО-ХОЛДИНГ" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 р. зазначено, що суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 §1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 р. існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено п. 1 ст. 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009 р.).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.1212 ГПК України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Як наголошується в п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" суд за результатами розгляду скарги виносить ухвалу, в якій або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дій, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З врахуванням встановлених судом обставин та наведених вище законодавчих приписів суд дійшов до висновку, що у старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Сінгаєвської О.М. були відсутні правові підстави для повернення виконавчого документу (господарського суду Вінницької області від 12.05.2014 р. у справі № 902/147/14) стягувачеві , а тому такі дії - є неправомірними, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 43936361 від 24.03.2015 р. підлягає визнанню недійсною.

Посилання Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області наведені у його письмових запереченнях не спростовують обгрунтованості та правомірності доводів Приватного підприємства "БІЗОН-ТЕХ 2006" викладених у його скарзі.

Зокрема посилання Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області на те, що у нього були відсутні підстави застосовувати норми Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" оскільки у боржника відсутні відкриті рахунки в органах державної казначейської служби спростовується приписами ст.2 названого Закону та статутом боржника, якому надавалась юридична оцінка вище і з якого слідує, що боржник являється державною установою.

При цьому суд зауважує, що відсутність у боржника відкритих рахунків в органах казначейства не звільняє орган ДВС від обов'язку вчинити відповідні дії визначені ч.3 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" з урахуванням положень ч.8 ст.4 Закону, який передбачає зобов'язання для боржників протягом десяти днів з дня перерахування коштів відкрити рахунки в органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та проводити розрахунки виключно з цих рахунків.

Посилання Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області на невідповідність вимоги стягувача про зобов'язання вчинити певні дії оцінюється судом критично із врахуванням наведеного вище п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Задовольняючи скаргу в частині вимоги про зобов'язання вчинити дії визначені ч.3 ст.4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" суд прийняв до уваги те, що саме ухилення державного виконавця від вчинення таких дій і стало підставою для подання даної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 115, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Скаргу Приватного підприємства "БІЗОН-ТЕХ 2006" від 03.04.2015 р. № 193/15-юр на дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області задовольнити повністю.

2. Визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області по поверненню стягувачу (Приватному підприємству "БІЗОН-ТЕХ 2006") наказу господарського суду Вінницької області від 12.05.2014 р. у справі № 902/147/14.

3. Визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 24.03.2015 р. про повернення стягувачу (Приватному підприємству "БІЗОН-ТЕХ 2006") наказу господарського суду Вінницької області від 12.05.2014 р. у справі № 902/147/14.

4. Зобов'язати керівника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування Приватному підприємству "БІЗОН-ТЕХ 2006" стягуваних коштів за наказом господарського суду Вінницької області від 12.05.2014 р. у справі № 902/147/14.

5. Ухвалу надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу - вул.Радянська, с.Уладівське, Калинівський район, Вінницька область, 22422.