ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 922/208/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників:

позивача - Ворожбянов А.М.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради, м. Харків (вх. № 2203 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 17.03.15 р. у справі № 922/208/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до ФОП ОСОБА_3, м. Харків

про повернення майна та стягнення 376758,30 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просила суд зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,0560 га, яка розташована по АДРЕСА_1, стягнути з відповідача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 376758,30 грн., а також просив стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на використанням відповідачем земельної ділянки площею 0,0560 га, яка розташована по АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2015 р. у справі № 922/208/15 (суддя Жиляєв Є.М.) в позові відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема тим, що підстави для застосування до даних відносин положення статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України відсутні, та ін.

Позивач, Харківська міська рада, не погодився із зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17.03.2015 р. у справі № 922/208/15 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права при його прийнятті, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність окремих висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Зокрема, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач користується земельною ділянкою площею 0,0560 га, яка розташована по АДРЕСА_1 без достатньої правової підстави. Позивач наполягає на необхідності застосування до даних спірних правовідносин положень ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України, враховуючи відсутність правової підстави для набуття земельної ділянки у користування, вірності розрахунку суми упущеної вигоди, можливості Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради визначати межі площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності, та ін.

Головуючий оголосив, що згідно з довідкою від 05.06.2015 р. про автоматичний розподіл (повторний розподіл) справ між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Істоміна О.А.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (з урахуванням доповнень) просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи та зазначає позивач здійсненими заходами самоврядного контролю встановлені факти використання ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0560 га. по АДРЕСА_1 без достатньої правової підстави.

Згідно з інформаційною довідкою Реєстру прав власності на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області від 01.07.2014 р. № 23630807 право власності на нежитлові будівлі літ. літ. "А'-1", "А''-1 та "А-1" загальною площею 441,7 кв. м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу № 1725 від 26.05.2003 р.

05.07.2014 р. Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0560 га. по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель, за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки, визначення меж, площі та конфігурації (а. с. 15-17).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 01.07.2014 р. № 23630740, листів Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 02.07.2014 р. № 5615/0/225-14 та Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 03.07.2014 р. № 3318/08 речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Позивач зазначає, що відповідач в період 01.12.2011 р. - 01.12.2014 р. не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, тобто за регульованими державною цінами, які є фактично звичайною ціною, що призвело до одержання відповідачем доходів.

За розрахунком позивача розмір доходу від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку відповідача складає 376758,30 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до листа ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 18.11.2014 р. № 5794/9/20-30-15-03-24 відповідачем за період з 01.12.2011 р. - 30.11.2014 р. задекларовано 38179,43 грн. земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач, як власник землі комунальної власності, при наданні земельних ділянок у користування не може застосовувати інші, ніж визначені законодавчими актами, ставки плати за землю, а тому розмір доходу від користування відповідачем земельною ділянкою, виходячи з розміру плати за землю, розрахований позивачем виключно на підставі норм земельного законодавства та законодавства про плату за землю.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою у даній справі.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до правової позиції позивача, вищезазначена сума у в розмірі 376758,30 грн. нарахована як доходи, отримані або які можливо було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку статей 1212, 1213, 1214 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи,

в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого;

4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Тобто визначальною підставою для застосування положень ст. ст.1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно, набуте особою без достатньої правової підстави, повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Як зазначено вище, право власності на нежитлові будівлі літ. літ. "А'-1", "А''-1 та "А-1" загальною площею 441,7 кв. м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу № 1725 від 26.05.2003 р. Проте, земельну ділянку площею 0,0560 га. по АДРЕСА_1 відповідач використовує для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За таких обставин, враховуючи знаходження обєктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного обєкту (земельної ділянки) з володіння відповідача. Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Обов'язковою підставою застосування положень ст. 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, якщо мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В даному випадку, як зазначено вище відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди земельної ділянки площею 0,0560 га. по АДРЕСА_1

Зазначене підтверджує безпідставність доводів апеляційної скарги.

Згідно із п. 3.7. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 р. N 284.

Відповідно до п. 2.9 зазначеної Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 „Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3.8 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 ЦК України та частини другої ст. 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно з абз. 3 п. п. 3.4. п. 3 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р., з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Так, предметом доказування у справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Доведення наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та збитками також покладається на позивача. Проте позивачем не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суд не вбачає наявності в діях відповідача такого елементу господарського правопорушення, як причинно-наслідковий зв'язок між дією та наслідком.

Колегія суддів зазначає, що у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобовязання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 р. "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради повноважень визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Згідно з Інструкцєю про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 р. № 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється 1) юридичною особою, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) на замовлення орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 3) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Посилання позивача на пункти 3.2.1-3.2.3. Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 р. № 1188/13, є неправомірним, оскільки, даними пунктами визначено лише повноваження Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки з метою здійснення контролю за дотриманням порядку їх використання та охорони; складання актів обстеження стану земельних ділянок та дотримання умов їх використання та охорони; отримання у встановленому законом порядку від фізичних та юридичних осіб інформації, документів та відомостей необхідних для виконання покладених на Департамент завдань. Натомість дане положення не міститься жодного припису стосовно наділення Департамента повноваженнями визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 17.03.15 року у справі № 922/208/15 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 17.03.15 року у справі № 922/208/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 12.06.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Істоміна О.А.