ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року Справа № 904/4860/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Герасименко І.М. (доповідач)

судді: Кузнецова І.Л., Березкіна О.В.

секретар судового засідання: Мацекос І.М.

за участю представників сторін:

представник позивача: Костюченко В.П.

представник відповідача: Бакулін І.С.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-Україна", м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2015року у справі №904/4860/14

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-Україна", м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області,

про стягнення заборгованості в сумі 491453,35грн.,

В С Т А Н О В И В :

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-Україна", м.Дніпродзержинськ в якій просить стягнути з відповідача 491 453,35 грн. за послуги з централізованого опалення, мотивуючи порушенням відповідачем зобов'язань у частині оплати.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2015р. по справі №904/4860/14 (суддя - Юзіков С.Г.) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-Україна" на користь комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради 205 659,89 грн. - за послуги з централізованого опалення, 4 113,20 грн. - судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2015р. у справі № 904/4860/14, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що теплова енергія постачалась не за договором, якій був укладений пізніше, згідно з рішенням суду. Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/4860/14 від 18.03.2015р. в частині стягнення з ТОВ «Агроінвест - Україна» на користьКП «Теплоенерго» ДМР 205 659,89грн. - за послуги з централізованого опалення та 4 113,20грн. - судового збору. Відмовити у задоволенні позовних вимог КП «Теплоенерго» ДМР.

Зміна складу судової колегії відбулась на підставі розпорядження секретаря судової палати Кузнецової І.Л. від 05.06.2015р., справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Герасименко І.М. (доповідач), суддів: Кузнецова І.Л., Березкіна О.В.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 09.06.2015р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу; представник позивача просить рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши докази по справі, в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2007р. у справі №9/220-07 за ТОВ "Агроінвест - Україна" (далі відповідач) визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 1941,8 м2, яке розташоване в будинку по вулиці Набережна Леніна, 29-а м. Дніпропетровська. Право власності за відповідачем зареєстроване в ДМБТІ 11.08.2009р., повідомлення з листа Управління житлово-комунального господарства Дніпропетровської обласної державної адміністрації №05/6-3113 від 07.12.2010р. та інформаційна довідка з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.11.2010р. (а.с. 19-32).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з жовтня 2009р. по квітень 2012р. відповідачу надавались бездоговірні послуги з централізованого опалення, які відповідач не оплачував, тому, за розрахунком позивача, за спірний період у відповідача виник борг у сумі 491 453,35 грн.

Нарахування оплати за надані послуги проводились відповідно до тарифів, затверджених Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25.05.2009р. №1345 та Постанови Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України від 30.09.2011р. за №13.

Позивач послався на те, що облік спожитої теплової енергії відповідачем та проведення нарахувань здійснювалось на підставі показників комерційного приладу обліку, встановленого на усю будівлю.

Лічильник є єдиним засобом обліку теплової енергії у будинку 29а по вулиці Набережна В.І. Леніна в м. Дніпропетровську і у зв'язку з тим, що відповідач не є єдиним власником приміщень у вищезгаданому будинку і відповідальним за лічильник встановлений у даній будівлі є Головне архітектурно-планувальне управління, то розподіл нарахування за тепло відбувався відповідно до розміру площ кожного з власників.

Відповідно до матеріалів справи, про фактичне отримання послуг з централізованого опалення свідчать Акти використання теплової енергії, рапорти роботи котельної, які щомісячно надавалися начальником теплового району і свідчать про кількість днів подачі теплової енергії, в подальшому, з моменту отримання документів на нежитлове приміщення від відповідача, рахунки та акти здачі приймання теплової енергії починаючи з жовтня 2011р. по квітень 2012р. направлялись на адресу підприємства нарочно, але можливості вручити їх не було, оскільки спірне приміщення займали орендатори, які категорично відмовлялися їх приймати для передачі власникові.

29.03.2012р. представниками позивача складено акт обстеження системи опалення та наявності опалювальних пристроїв в нежитловому приміщенні відповідача, у якому зазначено, що усі обстежені приміщення опалюються централізовано, в усіх кабінетах, холах, коридорах радіатори опалення знаходяться в робочому стані, демонтованих опалювальних пристроїв і встановлених джерел індивідуального опалення не виявлені.

За розрахунками позивача загальна сума заборгованості відповідача, за період з жовтня 2009р. по квітень 2012р., становить 491 453,35 грн., яку відповідач не сплатив.

Судом було вірно зазначено те, що відносини, які виникли між сторонами у справі, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зі змісту статті 193 ГК України вбачається, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Основними обов'язками споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів; забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання; забезпечення безперешкодного доступу до власного теплового обладнання приладів комерційного обліку представникам теплогенеруючої чи теплопостачальної організації за умови пред'явлення відповідного посвідчення при виконанні службових обов'язків; недопущення провадження будь-яких видів господарської діяльності в охоронних зонах теплових мереж без погодження з власником об'єкта теплопостачання (частина 2 статті 24 Закону України "Про теплопостачання").

Так, статтями 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Що стосується розрахунків за надані послуги, то згідно з п. 5 ч. З ст. 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частинами першою і другою статті 275 та частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про теплопостачання" тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Статтею 25 цього Закону перебачено, що у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

За приписами статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Законом України «Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України» (набрав чинності з 22 липня 2010 року) внесено зміни до ряду законодавчих актів у сфері теплопостачання.

Зокрема, у підпункті 2 пункту "а" статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження із встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України), транспортні та інші послуги.

Згідно з абз. 5 п. 2 ч. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України", ця Комісія встановлює тарифи на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією, а також визначає суб'єктів природних монополій, діяльність яких регулюється відповідно до цього Закону, та складає і веде галузеві реєстри таких суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" Національна комісія регулювання електроенергетики України виконує функції державного регулювання у сфері теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення до закінчення процесу формування Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, що має бути завершено до 1 січня 2011 року. До встановлення Національною комісією регулювання електроенергетики України тарифів на теплову енергію, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) мережами, постачання теплової енергії, а також тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення діють тарифи, що встановлені відповідно органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Свобода договору, закріплена в ст.ст. 6, 627 ЦК, яка полягає в праві сторін вільно вирішувати питання укладення договору, вибору контрагентів та погодження умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачено обов'язковість положень цього акта для сторін договору, останні не мають права відступити від положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору були затверджені постановою Кабінету Міністрів від 20.05.2009 року №529.

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК, ст.ст.19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів №529 вбачається, що умови типового договору, які на підставі актів цивільного законодавства набули юридично обов'язкового значення, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому.

Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідачу направлявся лист з пропозицією укласти договір на поставку теплової енергії (лист №4347 від 21.12.2010р.), а також проект саме такого договору (лист №3867 від 13.12.2011р.), але відповідач, певні документи надав, а від укладання договору навмисно ухилився, тому КП «Теплоенерго» було вимушене звернутись до суду для укладання договору з відповідачем. В подальшому, Дніпропетровський апеляційний господарський суд 24.07.2012р. по справі №16/5005/2319/2012 постановив вважати договір №722 від 01.12.2011р. про постачання теплової енергії ТОВ «Агроінвест - Україна» укладеним на умовах поданого Комунальним підприємством «Теплоенерго» ДМР проекту цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зі змісту ст. 692 ЦК України вбачається, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

При цьому, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З урахуванням наведених правових норм, за кожен період (місяць) у відповідача фактично виникав обов'язок оплати за одержану теплову енергію, а у позивача виникало право вимоги такої оплати. Таким чином, позовна давність починалася після закінчення кожного окремого періоду (місяця) у якому постачалася теплова енергія.

При цьому, заперечення позивача щодо переривання позовної давності судом обґрунтовано відхилені, оскільки подача позову з порушенням вимог ст. 54, 57 ГПК України і повернення позову судом на підставі ст. 63 ГПК України не може переривати позовну давність.

Таким чином, 03.07.2014р. позивач звернувся до суду, а суд прийняв до розгляду позов про стягнення з відповідача 491 453,35 грн. за послуги з централізованого опалення, нараховані за період з жовтня 2009р. по квітень 2012р., тобто вже після часткового спливу, встановленої ст. 257 ЦК України, загальної позовної давності. В той же час, відповідачем надані заперечення на позовну заяву, у яких останній просить застосувати позовну давність.

За вказаних обставин, перевіривши розрахунки позивача, господарський суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення 285 793,46 грн. основного боргу за період до 03.07.2011р. задоволенню не підлягають, у зв'язку з пропуском строку позовної давності (позов подано суду 03.07.2014р.), решта позовних вимог про стягнення 205 659,89 грн. підлягають задоволенню, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 49 ГПК України господарські витрати у справі судом покладено на сторін, пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідач послався в апеляційній скарзі на те, що рахунки та акти здачі - приймання виконаних робіт містять посилання на Угоду №722, хоча теплова енергія постачалась не за договором. Колегія суддів вважає, що ця обставина не звільняє відповідача від оплати отриманих послуг, вартість яких нарахована не на підставі договору, а на підставі закону.

Таким чином, підстави для зміни або скасування рішення суду, передбачені статтею 104 ГПК України, відсутні, а в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.99,101,103,105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест-Україна", м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2015 року по справі №904/4860/14, - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України на протязі 20 днів.

Повний текст постанови підписано 12.06.2015р.

Головуючий І.М. Герасименко

Судді І.Л. Кузнецова

О.В. Березкіна