ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Справа № 922/5560/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Остапенка М.І.,

Суддів Гончарука П.А.(доповідач),

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укргідроенерго" на рішення господарського суду Харківської області від 20 січня 2015 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 7 квітня 2015 року у справі № 922/5560/14 за позовом публічного акціонерного товариства "Укргідроенерго" до публічного акціонерного товариства "Укргідропроект" про визнання умови додаткової угоди недійсною та стягнення коштів,,

Встановив:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство "Укргідроенерго" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Укргідропроект" про визнання умов додаткової угоди №16 від 2 червня 2008 року до договору №3038 від 20 червня 2000 року на виконання "Проектно-вишукувальних, дослідних робіт на обґрунтування робочої документації та ведення авторського нагляду заходом зведення об'єктів по завершенню будівництва Дністровської ГАЕС" в частині застосованих підвищуючих коефіцієнтів К-1,2; К-1,155; К-1,332 до показника кошторисної вартості у розрахунку на 1 люд/ден, недійсними та стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 303 790 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20 січня 2015 року у справі №922/5560/14, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 7 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постановлені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 червня 2000 року між відкритим акціонерним товариством "Дністровська ГАЕС" та відкритим акціонерним товариством "Укргідропроект" укладено договір №3038 на виконання "Проектно-вишукувальних, дослідних робіт на обґрунтування робочої документації та ведення авторського нагляду заходом зведення об'єктів по завершенню будівництва Дністровської ГАЕС".

19 листопада 2008 року на підставі наказу Міністерства палива та енергетики України від 16 січня 2008 року №14 ВАТ "Дністровська ГАЕС" - замовник, ВАТ "Укргідропроект" - виконавець та ВАТ "Укргідроенерго" - новий замовник укладено трьохсторонню угоду №1-3038 про заміну сторони у договорі, згідно п. 1.2 якої з 19 лютого 2008 року всі права та обов'язки (зобов'язання) замовника (ВАТ "Дністровська ГАЕС") за договором несе новий замовник (ВАТ "Укргідроенерго", правонаступником якого є позивач).

20 червня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №16 до договору №3038, в якій встановлено, що при визначенні вартості робіт здійснення авторського нагляду будуть встановлені наступні показники кошторисної вартості у розрахунку на 1 люд/день: головні інженери проектів, начальники відділів, головні спеціалісти - 433 грн., керівники груп, провідні інженери та інші спеціалісти - 391 грн.

В подальшому, Державною фінансовою інспекцією в Київській області за результатами державного фінансового аудиту ПАТ "Укргідроенерго" встановлено невідповідність визначеного сторонами у оскаржуваній додатковій угоді №16 показника кошторисної вартості на один люд/день у розмірі 433 грн. та 391 грн. розміру показників кошторисної вартості на один люд/день 355 грн., встановленого наказом Міністерства регіонального будівництва та архітектури України від 1 липня 2008 року №297, що є порушенням п. 2.5 ДБН Д 1.1-7-2000 затвердженого наказом Держбуду України від 14 грудня 2000 року №285, а також те, що протягом січня-листопада 2010 року за даними табелів довідок та табелів робочого часу всі спеціалісти, які здійснювали авторський нагляд, в вечірній час та у вихідні дні не працювали. Внаслідок зазначених порушень, за твердженням позивача, відбулось завищення вартості виконаних відповідачем договірних робіт на суму 303 790 грн.

Оскільки відповідач відхилив вимоги позивача про коригування завищеної вартості виконаних відповідачем проектних робіт, про направлення відкоригованих Актів здачі-приймання робіт за договором №3038, про здійснення перерахування позивачу зайво отриманих коштів в розмірі 303 709 грн., а також про зменшення показників кошторисної вартості шляхом укладення додаткової угоди, позивач звернувся до господарського із даним позовом.

Суд першої інстанції, з яким погодилась і апеляційна інстанція, дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач виконав замовлені ПАТ "Укргідроенерго" роботи протягом дії договору у відповідності до календарного плану робіт та технічного завдання, жодних зауважень щодо якості, строків виконання, кошторисної вартості робіт від позивача не надходило. Вказані роботи були прийняті та сплачені позивачем. У зв'язку із вказаними обставинами суди також зазначили, що враховуючи положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України відсутні необхідні та достатні підстави для визнання недійсними оспорюваних умов додаткової угоди в частині застосованих підвищуючих коефіцієнтів до показника кошторисної вартості у розрахунку на 1 люд/день.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними і відповідають нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якою визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, у даному випадку такою підставою є укладені сторонами договір №3038 від 20 червня 2000 року, угода №1-3038 від 19 листопада 2008 року та додаткова угода №16 до договору №3038.

Посилання позивача на те, що додаткову угоду до вказаного договору в частині визначення ціни було укладено з порушенням ч. 2 п. 2.5 Правил визначення вартості проектно-вишукувальних робіт для будівництва, що здійснюється на території України ДБН Д.1.1-7-2000, а також з порушенням наказу Мінрегіонбуду України від 1 липня 2008 року №297 "Про індекси визначення кошторисної вартості проетно-вишукувальних робіт та показники цієї вартості в розрахунку на один людино/день" є безпідставною, оскільки даний правочин був укладений 2 червня 2008 року, в той час як наведені у зазначених позивачем нормативних актах, індекси визначення кошторисної вартості проектно-вишукувальних робіт та показники цієї вартості в розрахунку на один людино-день, були затверджені та рекомендувалися до застосування з 1 липня 2008 року, тобто після підписання додаткової угоди. Також на дату підписання зазначеної додаткової угоди не існувало наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 8 серпня 2013 року №374 "Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-7:2013", порушення якого як підставу визнання недійсною вказаної угоди зазначає позивач.

Оскільки за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, тому заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Таким чином, є правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що зазначені позивачем підстави не можуть мати наслідком визнання додаткової угоди недійсною, оскільки обставини на які посилається позивач виникли не в момент укладення додаткової угоди, а під час виконання договору.

Відповідно до ст. 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, а ст. 628 зазначено кодексу встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Місцевий та апеляційний господарські суди з'ясували, що сторони договору встановили спосіб визначення ціни договору шляхом застосування показників кошторисної вартості з розрахунку на людино/день: головні інженери проектів, начальники відділі, головні спеціалісти - 433 грн.; керівники груп, провідні інженери та інші спеціалісти - 391 грн., що підтверджується укладенням оскаржуваної угоди, Протоколом технічної наради з питань фінансування робіт з ведення авторського нагляду за ходом будівництва Дністровської ГАЕС від 20 травня 2008 року та листом ПАТ "Укргідроенерго" від 27 травня 2008 року №7-4/2919.

Зазначені показники кошторисної вартості були встановлені в конкретному числовому виразі без будь-яких застережень, щодо їх перегляду або незастосування в залежності від яких-небудь обставин, а роботи виконані відповідачем без перевищення встановленої вартості робіт та без жодних порушень нормативних актів, що регулюють ціноутворення під час встановлення ціни договору.

Враховуючи зазначене, умови оскаржуваної додаткової угоди не суперечать вимогам чинного на момент її укладення законодавства, а тому не підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти, як 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Враховуючи викладене, висновок попередніх судових інстанцій стосовно відмови у задоволенні даної позовної вимоги також є правильним.

Таким чином, висновки попередніх судових інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях є законними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні позивачем вказаних положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень.

Інші твердження касаційної скарги зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та переоцінка яких, в силу вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, не входить до компетенції касаційної інстанції, при цьому, такі твердження дублюють доводи апеляційної скарги, яким судом другої інстанції була надана відповідна правова оцінка.

З огляду на викладене, постановлені у справі оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укргідроенерго" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 20 січня 2015 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 7 квітня 2015 року у справі № 922/5560/14 - без змін.

Судді М.І. Остапенко

П.А. Гончарук

Л.В. Стратієнко