ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р.Справа № 916/1927/15

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Князєвій К.Р.

За участю представників сторін:

Від позивача: Васильєва Н.М. за довіреністю від 23.09.2014р. № 2102

Від відповідача: Коротков С.О. за довіреністю від 05.01.2015р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) до товариства з обмеженою відповідальністю „Українська національна стивідорна компанія" про стягнення 122 120,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (далі по тексту - ДП „Адміністрація морських портів України") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Українська національна стивідорна компанія" (далі по тексту - ТОВ „Українська національна стивідорна компанія") про стягнення заборгованості в загальному розмірі 122 120,00 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 113 137,20 грн., пені в сумі 8 522,49 грн. та трьох відсотків річних в сумі 460,31 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. щодо своєчасного та в повному обсязі внесення плати за користування майном, щодо якого встановлений сервітут.

Відповідач під час розгляду даної справи повністю визнав заявлені ДП „Адміністрація морських портів України" позовні вимоги та просив суд надати йому відстрочку виконання рішення суду від 30.09.2015р. включно. В свою чергу, позивач повністю заперечував проти можливості надання ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" відстрочки виконання судового рішення по даній справі, посилаючись на не доведення відповідачем наявності виключних обставин, які унеможливлюють виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив.

30.01.2014р. між ДП „Адміністрація морських портів України" (Власник) та ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" (Сервітуарій) було укладено договір про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14, у відповідності до п.п. 1.1 - 1.3, 3.1, 3.2 якого (в редакції додаткової угоди від 31.12.2014р.) за цим договором Власник надає Сервітуарію право сервітуту на причал № 14 ОФ ДП „АМПУ", довжиною 286,49 пог.м., що розташований в акваторії Власника (далі по тексту - „сервітут"), Сервітуарій зобов'язується здійснювати Власникові плату за сервітут у розмірах і в порядку, передбачених цим договором. Метою цього договору є забезпечення Власником Сервітуарію можливості для виконання комплексу робіт і послуг, пов'язаних з перевалкою вантажів (вантажно-розвантажуваьних робіт). Причал № 14 ОФ ДП „АМПУ" (далі по тексту договору - „об'єкт сервітуту") знаходиться у державній власності і закріплений за Власником на праві господарського відання. Право на сервітут виникає у Сервітуарія з 01.01.2014р.. З цієї дати сервітут вважається встановленим. Сервітут, що встановлюється за даним договором, діє до 31.12.2015р.

Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст. 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Виходячи з положень п.п. 2.1 - 2.3 договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. власник зобов'язується шляхом надання сервітуту забезпечити Сервітуарію можливість для виконання комплексу робіт і послуг, пов'язаних з перевалкою вантажів за об'єкті сервітуту. Власник, з метою забезпечення можливості для виконання комплексу робіт і послуг, пов'язаний з перевалкою вантажів на об'єкті сервітуту зобов'язується: забезпечити за окрему платню безперешкодний прохід працівників Сервітуарію на об'єкт сервітуту; не втручатися в господарську діяльність Сервітуарію і не вчиняти перешкод в її здійсненні. Сервітуарій має право здійснювати на об'єкті сервітуту всі необхідні дії, пов'язані з експлуатацією і обслуговуванням свого майна в межах об'єкту сервітуту. Сервітут, встановлений за даною угодою, є речовим правом Сервітуарія, має абсолютний характер, і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до законодавства України.

Згідно з положеннями п.п. 4.1 - 4.5 договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. (в редакції додаткової угоди від 31.12.2014р.) плата за сервітут встановлюється в розмірі 47 140,50 грн. в місяць (без урахування ПДВ) з 01.01.2015р. ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства України. Плата за сервітут за звітний період, який становить менше місяця, визначається як місячна плата за сервітут (п. 4.1 договору), поділена на повну кількість днів у даному звітному місяці та помножена на кількість фактичних днів неповного місяця, в рамках дії цього договору. Сервітуарій зобов'язується здійснювати плату за сервітут у розмірі, встановленому п.п. 4.1, 4.2 цього договору, в строк не пізніше 10 числа кожного місяця, наступного за звітним. Плата за сервітут здійснюється шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний розрахунковий рахунок Власника. Сервітуарій зобов'язується підписувати з Власником акти виконаних робіт за звітний місяць не пізніше 1-го числа місяця, наступного за звітним, і надавати у бухгалтерію Власника для виставляння рахунку. Сервітуарій зобов'язаний вносити плату за сервітут за весь час фактичного користування об'єктом сервітуту.

Як свідчать наявні у матеріалах справи підписані представниками обох сторін акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 546001 від 31.01.2015р., № 546003 від 31.03.2015р., протягом періоду січня та березня 2015 року на виконання умов договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. відповідачу було надано право використання причалу № 14 ОФ ДП „АМПУ", довжиною 286,49 пог.м., що розташований в акваторії позивача.

З метою отримання плати за сервітут згідно умов договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. за період січня та березня 2015 року ДП „Адміністрація морських портів України" було виставлено ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" до сплати рахунки № 546001 від 31.01.2015р. та № 546003 від 31.03.2015р. на загальну суму 113 137,20 грн. з урахуванням ПДВ, які були вручені представнику відповідача 02.02.2015р. та 02.04.2015р. відповідно.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Однак, ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" в порушення прийнятих на себе за договором про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. грошових зобов'язань не внесло плату за сервітут за період користування майном січня та березня 2015 року, в результаті чого за відповідачем рахується прострочена заборгованість перед ДП „Адміністрація морських портів України" в загальній сумі 113 137,20 грн.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність правових підставі для задоволення позовних вимог ДП „Адміністрація морських портів України" в частині стягнення із ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" суми основного боргу за договором про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. в розмірі 113 137,20 грн.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" до сплати три відсотки річних в сумі 460,31 грн. за порушення ним власних грошових зобов'язань у спірних правовідносинах. Перевіривши розрахунок трьох відсотків річних, господарський суд доходить висновку про його правильність та обґрунтованість, у зв'язку з чим, позовні вимог в частині стягнення із ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" трьох відсотків річних в сумі 460,31 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Так, згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Положеннями п. 5.2 договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. передбачено, що у разі порушення термінів оплати, встановлених цим договором, Сервітуарій несе відповідальність у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання грошових зобов'язань, від суми прострочення, що підлягає оплаті за кожен день прострочення.

З посиланням на п. 5.2 договору про встановлення сервітуту № 533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014р. позивачем було нараховано пеню в сумі 8 522,49 грн. за порушення ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" прийнятих на себе грошових зобов'язань у спірних правовідносинах. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок даної штрафної санкції, господарський суд доходить висновку про його правильність та обґрунтованість, у зв'язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення із ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" на користь ДП „Адміністрація морських портів України" пені в сумі 8 522,49 грн. підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" перед ДП „Адміністрація морських портів України" в загальному розмірі 122 120,00 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 113 137,20 грн., трьох відсотків річних в сумі 460,31 грн. та пені в сумі 8 522,49 грн., витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. Відповідачем факт існування вказаної суми заборгованості був визнаний під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі шляхом присудження до стягнення із ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" на користь ДП „Адміністрація морських портів України" суми основного боргу в розмірі 113 137,20 грн., трьох відсотків річних в сумі 460,31 грн. та пені в сумі 8 522,49 грн. відповідно до ст.ст. 401 - 403, 509, 525, 526, 549, 610 - 612, 615, 617, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 231, 232 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями).

Судові витрати зі сплати судового збору судом покладаються на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

При цьому, розглянувши клопотання відповідача про надання йому відстрочки виконання даного судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно із вказаним клопотанням відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду по даній справі до 30.09.2015р., в обґрунтування чого посилається на власний скрутний фінансовий стан, що підтверджується, на думку ТОВ „Українська національна стивідорна компанія", наступними доказами:

- із звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2014 рік, вбачається наступне: 1) збиток від господарської діяльності відповідача 1 квартал 2015 року, рядок 2355 „Чистий фінансовий результат збиток", складає 1 510 тис. грн.; 2) чистий дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) на інші операційні, фінансові доходи (підсумок рядків 2000, 2120) складає 10 897 тис. грн.; 3) собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), адміністративні витрати на збут, інші операційні, фінансові витрати, інші витрати (сума рядків 2050, 2130, 2150, 2180, 2250, 2270) складає 12 407 тис. грн.

- станом на 31.03.2015р. у ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" наявна заборгованість по поточним зобов'язанням за розрахунками (рядки 1620, 1625, 1630 Пасиву балансу), а саме: з бюджетом (рядок 1620) - 446 тис. грн.. (строк оплати з 07.04.2015р. по 30.04.2015р.); із страхування (рядок 1625) - 171 тис. грн.. (по строку оплати до 20.04.2015р.); із оплати праці (рядок 1630) - 361 тис. грн.. (по строку оплати по 07.04.2015р.);

- станом на 20.05.2015р. ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" має дебіторську заборгованість у розмірі 4 849 041,95 грн., із наданням інформації в розрізі кожного із контрагентів;

- станом на 20.05.2015р. залишок грошових коштів на рахунках відповідача становить 111 594,22 грн., в тому числі на рахунках в національній валюті - 101 351,33 грн. та на валютних рахунках 481,96 доларів США, що еквівалентно 10 242,89 грн.

- за результатами вирішення питання про надання ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" відстрочки виконання власних грошових зобов'язань перед ДП „Адміністрація морських портів України" в подібних та аналогічних правовідносинах господарські суди неодноразово надавали відповідачу пільгові умови виконання рішень суду, на підтвердження чого ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" було надано низку копій судових рішень з цього приводу;

- відповідач після надання судом відстрочки виконання судових рішень в аналогічних справах виконував свої зобов'язання перед позивачем в межах наданих судом пільгових строків виконання судових рішень.

За переконанням ТОВ „Українська національна стивідорна компанія", в сукупності вищевикладені обставини підтверджують його скрутний фінансовий стан та неможливість одночасного виконання рішення суду по даній справі. В той же час, надання ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" відстрочки виконання рішення суду до 30.09.2015р., за переконанням останнього, надасть йому достатньо часу для нормалізації власної господарської діяльності, відновлення платоспроможності та, як наслідок, здійснення розрахунку із ДП „Адміністрація морських портів України" щодо погашення спірної суми заборгованості.

Відповідно до ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно п.п. 7.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" застосовуючи заходи, передбачені статтею 121 ГПК, господарські суди повинні мати на увазі таке. Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Проаналізувавши надані ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" документи, суд дійшов висновку, що наведені обставини ніяким чином не свідчать про наявність виключних обставин, які в розумінні ст. 121 ГПК України є підставою для надання пільгових умов виконання рішення суду. При цьому, суд бере до уваги наявність інфляційних процесів в економіці та необхідність дотримання принципу збалансованості інтересів сторін, який буде порушений у випадку надання ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" відстрочки виконання рішення суду по даній справі, враховуючи наявність низки судових рішень у подібних та аналогічних спорах між сторонами, в яких відповідачу систематично надавались пільгові умови для їх виконання. Більш того, суд зауважує, що згідно зі ст. 617 ЦК України недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів, не є обставинами, які можуть повністю або частково звільняти боржника від виконання свого обов'язку, або ж надавати йому пільгові умови для його виконання.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для надання ТОВ „Українська національна стивідорна компанія" відстрочки виконання рішення суду по даній справі, у зв'язку з чим, відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 401 - 403, 509, 525, 526, 549, 610 - 612, 615, 617, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 231, 232 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями), ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Українська національна стивідорна компанія" /65026, м. Одеса, Митна площа, 1, , р/р 1 в ПАТ „Марфін Банк", МФО 328168/ на користь державного підприємства „Адміністрація морських портів України" /01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, / в особі Одеської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" /65026, м. Одеса, Митна площа, 1, , р/р 260001517 в ПАТ ПУМБ м. Донецька, 334851/ суму основного боргу в розмірі 113 137 грн. 20 коп. /сто тринадцять тисяч сто тридцять сім грн. 20 коп./, три відсотки річних в сумі 460 грн. 31 коп. /чотириста шістдесят грн. 31 коп./, пеню в сумі 8 522 грн. 49 коп. /вісім тисяч п'ятсот двадцять дві грн.. 49 коп./, судовий збір 2 442 грн. 40 коп. /дві тисячі чотириста сорок дві грн. 40 коп./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 15.06.2015р.

Суддя С.П. Желєзна