РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа №910/10150/15

За позовом Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра»

про стягнення та зобовязання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Українець М.С. (представник за довіреністю №7 від 05.01.2015р.);

від відповідача: не зявились.

Обставини справи:

Київське міське відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (надалі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» (надалі також відповідач) про стягнення та зобовязання останнього здійснити перперахування коштів в розмірі 276 250,25 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про те, що в період з 03.02.2015р. по 06.02.2015р. він звернувся до відповідача з платіжними дорученнями на перерахування коштів на загальну суму 276 250,25 грн. зі своїх рахунків, відкритих у відповідача на підставі Договору №14852 банківського рахунку від 26.10.2011р., які залишились відповідачем невиконаними, у звязку з чим позивач, зокрема, просить суд зобовязати відповідача здійснити перерахування грошових коштів на підставі поданих платіжних доручень.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись при цьому на те, що у відповідача з 06.02.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, а відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 згідно Закону України Про систему гпарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2015р. провадження у справі №910/10150/15 було порушено та призначено сусдове засідання на 09.06.2015р.

В судове засідання 09.06.2015р. представники зі сторони позивача та відповідача не зявились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом також враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 09 червня 2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2011 року між Святошинською міжрайонною виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (надалі також клієнт, позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Надра в особі начальника Шевченківського відділення філії ПАТ КБ Надра (надалі банк, відповідач) було укладено Договір банківського рахунка №14852 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору банк відкриває клієнту поточний рахунок №2001, №2002, №2003 у гривні для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов Договору та законодавства України, та зобовязується приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перераховування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством України. Операції за рахунком здійснюється після отримання банком повідомлення про взяття рахунку на облік органом державної податкової служби.

Згідно з п. 2.1.1. Договору банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами

У п. 2.2.1 Договору передбачено, що клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства України, крім випадків обмеження прав розпорядження коштами на Рахунку за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2.3.3 Договору банк зобовязаний своєчасно здійснювати розрахунково-касове обслуговування клієнта, у відповідності з чинним законодавством України. У разі відсутності або недостатності коштів на Рахунку Клієнта для здійснення операції та сплати відповідної комісії за РКО на момент подання розрахункових документів до Банку, здійснювати списання коштів з Рахунку в межах суми встановленого овердрафту, якщо це обумовлено окремо укладеним договором між Клієнтом та Банком, в іншому випадку повертати розрахункові документи без виконання не пізніше наступного робочого дня з відміткою про причини повернення.

Цей Договір укладений на невизначений строк та набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (п. 8.1 Договору).

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що у період з 03.02.2015р. по 06.02.2015р. клієнтом було надано банку для виконання платіжні доручення на загальну суму 276 250,25 грн, а саме:

- від 02.02.2015р. №44 на суму 1 008,00 грн.;

- від 03.02.2015р. №43 на суму 4 227,88 грн.;

- від 03.02.2015р. №45 на суму 6 632,30 грн.;

- від 03.02.2015р. №51 на суму 445,92 грн.;

- від 03.02.2015р. №53 на суму 1 073,27 грн.;

- від 03.02.2015р. №55 на суму 67,85 грн.;

- від 03.02.2015р. №52 на суму 1 040,48 грн.;

- від 03.02.2015р. №54 на суму 67 853,85 грн.;

- від 03.02.2015р. №57 на суму 130 891,52 грн.;

- від 06.02.2015р. №5537 на суму 60 787,70 грн.;

- від 06.02.2015р. №QS23955418 на суму 2 221,48 грн.

Вказані платіжні доручення в порушення умов Договору не були виконані відповідачем.

Отже, спір виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, на думку позивача, договірних зобовязань щодо вчасності виконання платіжних доручень клієнта.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладені між сторонами договори є підставою для виникнення у його сторін прав та обов'язків, визначених цими договорами.

Відповідно до 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 341 ГК України розрахункові операції банків спрямовані на забезпечення взаємних розрахунків між учасниками господарських відносин, а також інших розрахунків у фінансовій сфері. Установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Відповідно до п. 22.8 ст. 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Згідно з п. 2.19. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2014 р.,розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Банк і клієнт мають право, ураховуючи встановлені законодавством строки проведення переказу, передбачити в договорі банківського рахунку інші, ніж встановлені в абзаці першому цього пункту, строки виконання розрахункових документів клієнта. Порядок виконання таких документів визначається договором між банком і клієнтом та внутрішніми правилами банку.

Відповідно до п. 2.3.3. Договору банк зобовязався своєчасно здійснювати розрахункові операції у відповідності з чинним законодавством України.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем в порушення умов пунктів 2.2.3., 2.3.3. Договору та 2.19. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ №22 від 21.01.2014р. вчасно не виконав доручення клієнта щодо перерахування з рахунків позивача грошових коштів на загальну суму 276 250,25 грн., згідно з платіжними дорученнями: від 02.02.2015р. №44 на суму 1 008,00 грн.; від 03.02.2015р. №43 на суму 4 227,88 грн.; від 03.02.2015р. №45 на суму 6 632,30 грн.; від 03.02.2015р. №51 на суму 445,92 грн.; від 03.02.2015р. №53 на суму 1 073,27 грн.; від 03.02.2015р. №55 на суму 67,85 грн.; від 03.02.2015р. №52 на суму 1 040,48 грн.; від 03.02.2015р. №54 на суму 67 853,85 грн.; від 03.02.2015р. №57 на суму 130 891,52 грн.; від 06.02.2015р. №5537 на суму 60 787,70 грн.; від 06.02.2015р. №QS23955418 на суму 2 221,48 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 06 лютого 2015 року на рахунках позивача знаходяться кошти в межах суми позовних вимог, що підтверджується виписками по рахункам останнього.

Відповідно до ст. 30 Закону Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, переказ вважається завершеним, зокрема, з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача.

Статтею 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. При цьому, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений строку відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Так, за приписами частини 3 статті 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Пунктом 2.3.3. Договору передбачено, що банк зобовязується своєчасно здійснювати розрахункові операції у відповідності з чинним законодаством України.

Отже, оскільки умовами Договору не передбачено іншого, то відповідач був зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, в день його надходження (пункт 8.1 ст. 8 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні).

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму (ст. 1074 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач мав передбачені законом підстави обмежувати права позивача щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на рахунку останнього.

При розгляді справи судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року №83 Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк Надра до категорії неплатоспроможних, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 року прийнято рішення №26 про запровадження з 06.02.2015 року по 06.05.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Пунктом 16 статті 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед кредиторами.

Судом встановлено, що платіжні доручення були передані відповідачу до введення тимчасової адміністрації.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (ч. 6 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб у цьому Законі термін вкладник вживається у значенні фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Отже, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття вкладник у розумінні вищевказаного Закону, тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Визначення терміну кредитор банку міститься у статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобовязань.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач, уклавши з відповідачем договір банківського рахунку, виступає в даних правовідносинах як клієнт банку, яким відповідно до п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, є особа, яка має рахунок у банку або користується його послугами.

Відповідач, в свою чергу, на виконання умов Договору відкрив позивачу поточні рахуноки, тобто згідно п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. У звязку з чим, отримавши доручення клієнта, у банка виникає зобовязання немайнового характеру, а саме щодо здійснення дій спрямованих на переказ грошових коштів з рахунку чи на рахунок позивача, відкритий у банку відповідача.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивач в даних правовідносинах не є ані вкладником банку в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, ані кредитором банку відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 37 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Таким чином, норми частини 2 статті 37 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб прямо надають право Уповноваженій особі Фонду на тимчасову адміністрацію продовжувати виконання будь-яких банківських операцій.

Враховуючи зазначене, жодна норма Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, а також будь-яка норма іншого акту законодавства не повязує введення згідно з Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації з припиненням операційної та іншої діяльності такого банку, у тому числі з припиненням зобовязань такого банку по укладеним ним з іншими особами (клієнтами) договорами банківського обслуговування тощо.

Також, законодавством України не обмежено право розпорядження коштами на рахунках в неплатоспроможному банку, які обліковуються на рахунках клієнта неплатоспроможного банку під час процедур тимчасової адміністрації та ліквідації такого банку.

Відповідно до ст. 50 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб з дня свого призначення уповноважена особа Фонду приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

З огляду на те, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку клієнта є власністю клієнта і банк не набуває права власності на вказані грошові кошти, а також враховуючи те, що в силу приписів чинного законодавства України та положень договору про розрахунково-касове обслуговування рахунків банк здійснює зберігання грошових коштів і вчиняє дії спрямовані на розрахунково-касові операції, відтак грошові кошти належні позивачу не підлягають внесенню до ліквідаційної маси банку.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги ту обставину, що порушення відповідачем своїх договірних зобовязань мало місце ще до віднесення Публічного акціонерного товариства КБ Надра до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації банку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Статтею 5 Закону України Про судовий збір визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. повноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

За таких обставин, і позивач і відповідач відповідно до вимог чинного законодавства звільнені від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч.ч. 1, 5 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Зобовязати Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк Надра (; адреса: 04053, м. Київ, вул.. Артема, буд. 15) виконати платіжні доручення Святошинської міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про перерахування коштів за платіжними дорученнями: від 02.02.2015р. №44 на суму 1 008,00 грн.; від 03.02.2015р. №43 на суму 4 227,88 грн.; від 03.02.2015р. №45 на суму 6 632,30 грн.; від 03.02.2015р. №51 на суму 445,92 грн.; від 03.02.2015р. №53 на суму 1 073,27 грн.; від 03.02.2015р. №55 на суму 67,85 грн.; від 03.02.2015р. №52 на суму 1 040,48 грн.; від 03.02.2015р. №54 на суму 67 853,85 грн.; від 03.02.2015р. №57 на суму 130 891,52 грн.; від 06.02.2015р. №5537 на суму 60 787,70 грн.; від 06.02.2015р. №QS23955418 на суму 2 221,48 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.06.2015р.

Суддя С.М. Морозов