КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 911/709/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участі представників:

від позивача: Чугунов М.В. - представник

Шпечка М.І. - представник

від відповідача-1: Кіккас М.В. - представник

від відповідача-2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ» на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2015 року у справі №911/709/15 (суддя: Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари експорт»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари експорт» про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору факторингу №02 від 26.12.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.03.2015 року у справі №911/709/15у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2015 у справі № 911/709/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неповному з'ясуванні обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 10.06.2015.

10.06.2015 від позивача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких апелянт підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представники відповідача-2 та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників відповідача-2 та третьої особи.

Представник відповідача-1 письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

27.10.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари експорт» (покупець) було укладено договір поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 (надалі - Договір поставки), відповідно до якого постачальник зобов'язався передати, а покупець прийняти та оплатити товар, згідно умов договору та додатків до нього.

15.04.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари експорт» (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (заставодержатель) укладено договір застави майнових прав №176/11 (надалі - Договір застави), предметом застави за яким є належні заставодавцю майнові права, що виникнуть/що виникли у заставодавця за договорами, переліченими у додатку №1 до цього договору, а саме наступні права вимоги:

- право вимагати від кожного з клієнтів, перелічених у додатку №1 до договору, здійснення поставки товару за контрактами;

- будь-які інші права, що виникають або виникнуть із контрактів чи у зв'язку з ними згідно із законодавством (право сплати неустойки (пені, штрафів), право вимагати відшкодування збитків, заподіяних порушенням цього права та ін.).

Згідно з додатком №1, об'єктом обтяження за вказаним правочином виступили майнові права відповідача-2, що виникли, зокрема, за договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010.

26.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари експорт» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (фактор) було укладено договір факторингу №02 (надалі - Договір факторингу), за яким фактор зобов'язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язався відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010 в розмірі та на умовах, передбачених цим договором.

Позов мотивовано тим, що в порушення вимог ст. 1081 Цивільного кодексу України за Договором факторингу відповідач-1 відступив на користь відповідача-2 право вимоги за Договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010, яке перебуває у заставі третьої особи на підставі Договору застави майнових прав №176/11 від 15.04.2011 без отримання від заставодержателя згоди на відповідне відчуження предмета застави, у зв'язку з чим позивач, як боржник за Договором поставки, просить суд визнати Договір факторингу недійсним з підстав ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями п. 2.1 постанови Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Нормами ст.ст. 1077, 1078, 1081 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

У відповідності до статей 1, 4, 50 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права.

При заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний, зокрема, не здійснювати уступки заставленого права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

У відповідності до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до п. 4.4.11 Договору застави майнових прав, заставодавець зобов'язаний без попередньої письмової згоди заставодержателя жодним чином не відчужувати, не обтяжувати та не передавати предмет застави третім особам, зокрема, не продавати його, не обмінювати, не дарувати, не передавати у заставу, у довічну власність (в управління), не вносити у спільну власність, не вносити як вклад до статутного капіталу юридичних осіб чи іншим чином відступати предмет застави (його частину).

Враховуючи наведені норми права, при укладанні спірного Договору факторингу обов'язковою була наявність згоди заставодержателя на укладення такого договору.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії листа ПАТ «Альфа-Банк» б/н від 22.12.2014, застовадержатель за Договором застави майнових прав №176/11 від 15.04.2011, надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» дозвіл на продаж Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» переданих у заставу майнових прав, а саме права вимоги, що виникли/виникнуть у Товариства з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» за Договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010.

Надання Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» згоди на відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю «Волари Експорт» переданих у заставу майнових прав, що виникли/виникнуть в останнього за Договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010 Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» не заперечується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відчуження відповідачем-2 за Договором факторингу майнових прав, які перебували в заставі банку, з дотриманням вимог наведених законодавчих приписів та положень договору про заставу щодо отримання згоди заставодержателя на відчуження заставленого майна, спростовує посилання позивача на відступлення за спірним Договором факторингу неіснуючого права вимоги, і, як наслідок, невідповідність оспорюваного правочину вимогам ст. 1081 Цивільного кодексу України та ст. 50 Закону України «Про заставу».

Посилання ж позивача на недійсність спірного Договору факторингу у зв'язку з існуванням передумов для подвійного стягнення коштів з позивача, як боржника, за Договором поставки №27/10-18 ВЭ-АФ 2010 від 27.10.2010, з огляду на наявність відповідного права вимоги як у ПАТ «Альфа-Банк» на підставі Договору застави майнових прав №176/11 від 15.04.2011, так і у ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі Договору факторингу №02 від 26.12.2014, визнаються судом неспроможними з огляду на положення ст. 588 Цивільного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про заставу», якими передбачено можливість наступної застави вже заставленого майна. У зв'язку з цим задоволення вимог заставодержателя, в якого право застави виникло пізніше, можливе лише після повного задоволення вимог попередніх заставодержателів, а також заставодержателів зареєстрованої застави рухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 4.3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів».

За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що підстави для задоволення вимоги про визнання Договору факторингу №02 від 26.12.2014 недійсним відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГТРАНЗИТСЕРВІС-АГРОПРОДУКТ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2015 року по справі № 911/709/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 911/709/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко