РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа № 910/8660/15-г

За позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТРОСЕРВІС»

про стягнення 7 106, 40 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Гуринець Д.П. за довіреністю № 220/370/д від 21.05.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТРОСЕРВІС» (далі - відповідач) про стягнення 7 106, 40 грн. штрафу. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що в порушення умов укладеного між сторонами Договору № 343/3/30 від 03.12.2014 р. відповідач в обумовлені строки не передав позивачу товар в повному обсязі, що стало підставою для нарахування штрафу в розмірі 7 106, 40 грн. на підставі п. 7.3. означеного Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/8660/15-г, її розгляд призначено на 06.05.2015 р.

16.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано уточнення до позовної заяви, виходячи зі змісту якого позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 1 590, 48 грн. та штраф в сумі 7 106, 40 грн.

05.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.05.2015 р. представник позивача підтримав подану 16.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва заяву про уточнення розміру позовних вимог.

Судом розглянуто подану представником позивача заяву про уточнення розміру позовних вимог та відмовлено у прийнятті означеної заяви до розгляду, оскільки викладені в ній вимоги є фактично пред'явленням іншого позову, у зв'язку з чим справа розглядається в редакції первісно заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 06.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.05.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 20.05.2015 р.

У судовому засіданні 20.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/8660/15-г на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача в судове засідання 20.05.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору у справі № 910/8660/15-г, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 09.06.2015 р.

Представник відповідача в судове засідання 09.06.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 09.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.12.2014 р. між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) було укладено Договір № 343/3/30 про закупівлю товарів за державні кошти, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується до 20 грудня 2014 року поставити замовникові устаткування силове гідравлічне та пневматичне, крім частин до нього (28.12.1) (аксіально-поршневі насоси до екскаваторів ЕОВ-4421) у асортименті, кількості та за цінами зазначені в Специфікації постачання товарів (далі - Специфікація), що додається до Договору (додаток 1 до Договору), а замовник зобов'язується прийняти і оплатити товар.

За умовами п. 6.3.2. Договору постачальник взяв на себе зобов'язання забезпечити поставку товарів у строки, встановлені Договором.

Найменування товару - устаткування силове гідравлічне та пневматичне, крім частин до нього (28.12.1) (аксіально-поршневі насоси до екскаваторів ЕОВ-4421). Товари - це запасні частини до техніки спеціального призначення. Кількість товарів визначено в Специфікації (п. 1.2. Договору).

Специфікацією № 1 до Договору сторони визначили, що відповідач зобов'язаний поставити позивачу устаткування силове гідравлічне та пневматичне, крім частин до нього (28.12.1): аксіально-поршневі насоси до екскаваторів ЕОВ-4421 типу 224.20.05 у кількості 40 шт. за ціною 14 100, 00 грн. без ПДВ. на суму 676 800, 00 грн. з ПДВ у строк до 20.12.2014 р.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що постачальник повинен передати замовнику передбачені цим Договором товари, якість яких відповідає умовам ДСТУ (ГОСТ, ТУ, ISO тощо), визначених у Специфікації.

Відповідно до п. 5.1. Договору постачання товарів здійснюється після підписання Договору постачальником до 20.12.2014 р.

В силу п. 5.2. Договору місцем поставки товарів є місцезнаходження вантажоодержувача.

За умовами п. 5.10. Договору датою виконання зобов'язання по постачанню товарів є дата підписання вантажоодержувачем актів приймання-передавання товару.

Замовник, у свою чергу, згідно з п. 6.1.1. Договору взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари відповідно до умов Договору.

Так, як зазначено в п. 4.1. Договору, розрахунки за поставлені та належним чином прийняті товари належної якості та кількості проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунку-фактури (2 примірники) (далі - рахунок) протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати постачання, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків.

Згідно з п. 10.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами і діє до 31.12.2014 р., а з питань розрахунків - до повного виконання сторонами зобов'язань по цьому Договору.

Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії Договору (п. 10.2. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач поставив позивачу товар лише частково на загальну суму 575 280, 00 грн. на підставі видаткових накладних № 350 від 18.12.2014 р. на суму 236 880, 00 грн., № 364 від 19.12.2014 р. на суму 186 120, 00 грн., № 365 від 19.12.2014 р. на суму 152 280, 00 грн.

Також, факт поставки товару позивачу на вищевказану суму підтверджений Актами приймання-передавання товару № 1 від 22.12.2014 р., № 2 без дати, № 3 від 25.12.2014 р., актами приймання № 66/5 від 19.12.2014 р., № 69/4а від 19.12.2014 р., № 76 від 19.12.2014 р. та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей № 174 від 19.12.2014 р., 171/а від 19.12.2014 р., № 186 від 19.12.2014 р.

Для оплати поставленого товару відповідач виставив позивачу рахунки № 436 від 18.12.2014 р. на суму 236 880, 00 грн., № 540 від 19.12.2014 р. на суму 186 120, 00 грн., № 541 від 19.12.2014 р. на суму 152 280, 00 грн., а всього на суму 575 280, 00 грн.

На підставі платіжних доручень № 343/1/62 від 23.12.2014 р., № 343/1/90 від 26.12.2014 р., № 343/1/91 від 26.12.2014 р. отриманий товар був оплачений позивачем в повному обсязі.

При цьому, залишок товару на суму 101 520, 00 грн. відповідачем всупереч взятих на себе зобов'язань у визначений Договором строк позивачу поставлений не був.

Згідно з п. 7.3. Договору за порушення терміну виконання зобов'язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів або за відмову від постачання додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вказаної вартості.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до відповідача з претензією № 343.3/2177 від 31.12.2014 р., в якій вимагав від відповідача сплати пені в сумі 1 116, 72 грн. та штрафу за порушення строків поставки товару в сумі 7 106, 40 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач задовольнив вимоги позивача в частині сплати пені в сумі 1 116, 72 грн., яку оплатив на підставі платіжного доручення № 85 від 09.02.2015 р., та листом № 73 від 10.02.2015 р. повідомив позивача про те, що питання сплати штрафу знаходиться на розгляді, про що позивача буде повідомлено протягом 5 робочих днів.

В подальшому, листом № 87 від 16.02.2015 р. відповідач відмовив позивачу у задоволенні його вимог в частині сплати штрафу, оскільки, на його думку, за умови дії договору для постачальника з 20.12.2014 р. по 31.12.2014 р. - 10 календарних днів, прострочення поставки понад 30 днів не є можливим. Тобто дана умова договору, на думку відповідача, заздалегідь є такою, що не може настати. Також відповідач стверджував, що підготував додаткову угоду на пролонгування договору, проте покупець відмовився від поставки після закінчення дії договору, а постачальник не мав правової підстави для поставки товару після 31.12.2014 р. - тобто після припинення договору. За відсутності документально підтвердженого факту відмови від поставки та наявності факту неодноразового звернення постачальника з пропозицією змін до договору в частині строків поставки, відповідач вважав, що відсутні будь-які правові підстави для сплати штрафу та наголошував на тому, що під час дії Договору не було порушення строків поставки товару понад 30 днів.

Оскільки відповідач в порушення умов Договору у визначені строку товар позивачу в повному обсязі не поставив, заявлений позивачем до стягнення штраф не сплатив, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 671 Цивільного кодексу України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом ст. 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 269 Господарського кодексу України, строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, умовами п. п. 1.1., 5.1. Договору та Специфікацією до Договору передбачено строк поставки товару - до 20.12.2014 р.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу приписів ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що відповідачем у визначені Договором строки, як і на момент розгляду даного спору по суті, не здійснено поставку позивачу товару на суму 101 520, 00 грн.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначалось вище, сторони передбачили в п. 7.3. Договору, що за порушення терміну виконання зобов'язання з постачальника стягується пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів або за відмову від постачання додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вказаної вартості.

Позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 7 106, 40 грн., розрахунок якого є вірним, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважає безпідставними та не приймає до уваги доводи відповідача, які викладені ним в листі № 87 від 16.02.2015 р., що був адресований позивачу, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Водночас, ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України встановлює, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

В силу ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до вимог ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, зобов'язання припиняється тоді, коли права й обов'язки, що пов'язували учасників того чи іншого зобов'язального правовідношення, перестають існувати і, як наслідок, правовий зв'язок між його учасниками, що існував раніше, також втрачається.

Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 202 Господарського кодексу України містить загальне правило про застосування до відносин щодо припинення господарських зобов'язань відповідних положень Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Глава 50 Цивільного кодексу України містить норми, що передбачають підстави, коли суб'єктивні права й обов'язки, що складали зміст відповідного зобов'язального правовідношення, перестають існувати.

При цьому, серед визначених у ст. ст. 598-609 Цивільного кодекс України відсутня така підстава припинення зобов'язання як сплив строку дії договору.

Положення ст. ст. 203-205 Господарського кодексу України також не містять такої умови для припинення зобов'язання як сплив строку дії договору.

Як на тому наголосив Вищий господарський суд України у постанові від 18.12.2014 р. у справі № 910/19665/13, строк дії договору та строк виконання зобов'язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов'язань за договором.

В даному випадку порушення взятих на себе відповідачем зобов'язань відбулось під час дії Договору, проте, оскільки відповідне порушення у формі невиконання поставки обумовленої Договором кількості товару, є триваючим, то після закінчення Договору воно продовжує існувати й в залежності від строку прострочення можуть наступати відповідні наслідки, передбачені Договором.

Так, сплив строку дії укладеного між сторонами Договору не припинив зобов'язання відповідача з поставки позивачу повної партії товару, яка обумовлена Специфікацією до Договору, а посилання відповідача на відсутність правових підстав для поставки позивачу товару після 31.12.2014 р. є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що заявлені позивачем позовні вимоги до відповідача є обґрунтованими, вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТРОСЕРВІС» (04073, місто Київ, вулиця Сирецька, будинок 28/2; ) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ) 7 106 (сім тисяч сто шість) грн. 40 коп. штрафу та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака