ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 р. Справа № 917/707/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортної компанії "Бізнес-Клас", вул.Карла Маркса, 200, м. Глобине, Полтавська область, 39000

до Фізичної особи-підприємця Курінько Сергія Віталійовича, вул.Воровського, 4, кв.10, м.Глобино, Полтавська область, 39000

про стягнення грошових коштів у сумі 121805,41 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: відсутні

від відповідача: Кінаш О.А.

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомив дату складання повного рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 121805,41грн. заборгованості за договором купівлі-продажу №5 від 02.03.2012р.

Представник позивача в засідання суду не з'явився та 12.06.2015 р. надіслав письмові пояснення по справі в яких зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд проводити розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав викладених у письмових поясненнях, зокрема посилається на той факт, що відповідач не просточив обов'язку поставити товар.

02.06.2015 р. відповідачем на адресу суду було подано клопотання про припинення провадження у справі в зв'язку з тим, що ФОП Курінько С.В. 13.05.2015 р. припинив свою підприємницьку діяльність.

Відповідно до роз'яснень викладених в абз. 4 п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 N 18, громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

Суд враховує дані роз'яснення та відмовляє з задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, встановив:

02.03.2012р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу №5, відповідно до якого відповідач (продавець) зобов'язався продати, а відповідач (покупець) купити запасні частини до автомобілів та сільськогосподарської техніки (далі- товар), у кількості, комплектності, асортименті та по ціні, які вказуються в накладних, що є додатками до цього договору, та на умовах, що викладені в даному договорі (п. 1.1 Договору).

Пунктом 4.1 визначено, що товар по даному договору передається згідно умов EXW (Inkoterms 2000) зі складу продавця. Покупець здійснює доставку товару за власні кошти своїм транспортом.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов'язків ( п. 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди №2).

Як зазначає позивач в поясненнях від 28.04.2015 р. (а.с. - 27), правовідносини між сторонами тривали за даним договором з 2012 по 2014 р. Сальдо на початок 2014 р. було нульовим, тобто сторони виконали свої зобов'язання у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач поставив позивачу за період з березня по вересень 2014 р. товар згідно видаткових накладних (копії в матеріалах справи, а.с. - 32-93) на загальну суму 31294,59 грн.

Позивачем, згідно банківських виписок, копії яких залучено до матеріалів справи, були здійснені проплати на загальну суму 153100,00 грн.

Як зазначає позивач, з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена вимога №94 від 30.10.2014 р. про повернення коштів в сумі 121805,41 грн по договору №5 від 02.03.2015 р. (а.с. - 12). Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач дану вимог у отримав 29.11.2014 р.(а.с. - 13-14), але відповіді на неї не надав, коштів не перерахував.

Таким чином, позивач вважає його права порушеними та просить стягнути з відповідача 121805,41 грн. переплати за договором №5 від 02.03.2015 р.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов'язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що дійсно протягом березня - вересня 2014 р. позивачем по договору №5 від 02.03.2013 р. згідно платіжних доручень здійснено оплату за товар на загальну суму 153100,00 грн. Відповідачем протягом вказаного періоду поставлено позивачу товар на загальну суму 31294,59 грн. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Тобто вартість недопоставленого товару складає 121805,41 грн.

Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки договором №5 від 02.03.2015 р. не врегульовано питання щодо термінів поставки товару, то необхідно керуватися приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України, згідно якої якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на вимогу про сплату заборгованості №94 від 30.10.2014 р. (а.с. - 12) в якій вимагає повернення коштів у сумі 121805,41 сплачених по договору №5 від 02.03.2015 р. Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою поставити товар на суму 121805,41 грн, від дати пред'явлення якої можна б було рахувати термін, з якого у відповідача виник обов'язок поставити товар, позивачем не надано.

За даних обставин, на підставі матеріалів справи та поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з вимогою до відповідача про поставку товару, то строк поставки відповідачем не порушений, а тому відповідача відсутні правові підстави вимагати від відповідача повернення попередньої оплати у сумі 121804,41 грн., в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33,35,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 22.06.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя