ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р.Справа № 922/3222/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат", м. Вовчанськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю Міжгалузеве Науково-виробниче підприємство "Аріс ЛТД" м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін :

позивача - Федоренко В.П.

відповідача - Тарасенко О.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вовчанський м'ясокомбінат", м. Вовчанськ (позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Міжгалузеве Науково-виробниче підприємство "Аріс ЛТД" м. Харків (відповідач) в якому просить суд визнати недійсним договір поставки № 61 на виготовлення продукції, укладеного 14 липня 2014 року між ТОВ Міжгалузеве Науково-виробниче підприємство "Аріс ЛТД" та ТОВ Вовчанський м'ясокомбінат". В обґрунтування позову позивач посилається в якості правових підстав позову - на положення ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.06.2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 15.06.2015 року о 09:30 годині.

15.06.2015 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві.

Надані документи долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову, вказував на те, що підстав для визнання договору недійсним відсутні.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

14 липня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вовчанський м'ясокомбінат» (Позивач, Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Міжгалузеве науково- виробниче підприємство «Аріс» Лтд (Відповідач, Виконавець) було укладено Договір на виготовлення продукції № 61 ( Далі - Договір).

Згідно положень ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно положень ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Як вбачається із змісту позовної заяви, причиною виникнення спору є незгода позивача із дійсністю укладеного договору, у зв'язку з недодержанням, на його думку, сторонами в момент вчинення правочину, у вигляді договору поставки, положень ч. 1 ст. 638 ЦК України. Позивач вважає, що оскільки вказаний договір суперечить інтересам держави та суспільства він, на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України повинен бути визнаний судом недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Окрім цього, ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 2 ст. 180 ГК України встановлює, що договір є укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 180 ЦК України істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Спірний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Так згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Дослідивши спірний договір поставки, та документи, що були складені під час їх виконання, судом встановлено, що зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки не суперечить Цивільному кодексу України, Господарському кодексу України іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства та інтересам держави.

Волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Договір було вчинено у формі, встановленій законом.

Сторонами, у передбаченому законом порядку та в належній формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, які є необхідними для договорів даного виду.

Договір поставки було вчинено з наміром та спрямованістю на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Судом встановлено, що позивач та відповідач реально виконували умови вказаних договорів поставки, що підтверджується відповідними видатковими накладними та рахунками-фактурами, що підтверджують поставку товарів та оплати після отримання товарів.

На виконання умов п1.1 Договору Відповідачем були здійснені неодноразові поставки товару, що підтверджується видатковими накладними, які підписані уповноваженим особами та скріплені печаткою підприємства.

На оплату поставлених згідно умов Договору товарів Відповідачем були виставлені Позивачу рахунки-фактури з посиланням на номер та дату договору. На підставі цих рахунків-фактур Позивачем було здійснено оплату за поставлену Продукцію, причому у призначеннях платежу були зазначений відповідний номер рахунку.

Відповідно до п. 2.1.1., п. 2.1.3, п. 4.10, п.5.1., п.5.5 Договору позивач та відповідач узгодили істотні умови договору, а саме: предмет, ціну, строк та порядок поставки товару.

Таким чином, визначення асортименту, кількості та ціни у видаткових накладних та рахунках-фактурах, що видані на виконання спірного договору, не суперечать положенням ст. 266 Господарського кодексу України.

Отже, враховуючи наведені вище положення законодавства, обставини справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки сторонами договору було погоджено предмет, ціну, строк дії та загальну суму договору, матеріали справи підтверджують наявність у діях обох сторін волевиявлення на встановлення правовідносин, у тому числі безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір

Згідно з ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування свої доводів та заперечень.

Позивач не довів, що умови спірного договору суперечать законодавству, а тому відсутні підстави для визнання договору поставки № 61 від 14.07.2014р. недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку що договір поставки № 61 від 14.07.2014 р., повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

За таких обставин справи та з урахуванням наведених вимог чинного законодавства, суд вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 202, 203, 215, 509, 638, 712 Цивільного кодексу України, статтями 179, 180, 265, 267 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 16.06.2015 р.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Суддя Л.С. Лаврова