РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа № 910/9377/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавгазвидобування»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз»

про стягнення 76 371, 92 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Ємець А.М. за довіреністю № 2-49д від 25.12.2014 р.;

від відповідача: Безсрочна А.М. за довіреністю № 4 від 12.01.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавгазвидобування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» (далі - відповідач) про стягнення 76 371, 92 грн., в тому числі 19 779, 78 грн. пені, 54 472, 88 грн. інфляційних втрат та 2 119, 26 грн. 3% річних. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він виконав роботи з капітального ремонту свердловини № 332 Яблунівського НГКР, які відповідачем були оплачені з порушенням визначених умовами Договору строків, внаслідок чого у позивача виникли підстави для нарахування пені згідно з п. 5.4. Договору, а також 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2015 р. порушено провадження у справі № 910/9377/15, її розгляд призначено на 13.05.2015 р.

30.04.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

13.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву № 08/05-4 від 08.05.2015 р., відповідно до змісту якого відповідач просить суд зменшити розмір пені на 50% на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки строки прострочення зобов'язання по оплаті виконаних позивачем робіт є незначними, а штрафні санкції є надмірно великими порівняно зі збитками позивача. При цьому, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

В судовому засіданні 13.05.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.05.2015 р. проти позову заперечив частково, просив суд зменшити розмір пені на 50%.

Представник позивача, в свою чергу, заперечив проти зменшення нарахованих штрафних санкцій.

В судовому засіданні 13.05.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.06.2015 р.

В судовому засіданні 10.06.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2014 р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем як Оператором Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р., (замовник) було укладено Договір підряду № 735/14 на виконання робіт з капітального ремонту свердловини № 332 Яблунівського НГКР, відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов'язується виконати капітальний ремонт свердловини № 332 Яблунівського НГКР, згідно основних та додаткових планів робіт та кошторисів по даній свердловині, що є невід'ємною частиною Договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити вказану роботу.

В проектно-кошторисній документації (приблизний кошторис) визначаються об'єми та вартість робіт, що підлягають виконанню підрядником. Приблизний кошторис складається виконавцем підлягає погодженню замовником та є невід'ємною частиною договору підряду (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору ціна Договору складається з сукупних вартостей виконання всіх видів робіт, передбачених проектно-кошторисною документацією (приблизним кошторисом) на ремонт свердловини і на час підписання сторонами договору складає 2 974 035, 00 грн., в т.ч. ПДВ 495 671, 00 грн. Ціна договору змінюється у разі зміни (уточнення) обсягів робіт, зміною розцінок і тарифів, подорожчання проти кошторисної вартості матеріалів, хімреагентів, паливно-мастильних матеріалів (ПММ) по фактичній вартості їх закупівлі, перевищення вартості фактичних витрат на експлуатацію машин і механізмів на підставі представленої бухгалтерської довідки, а також зміни чинного законодавства України.

Пунктом 2.2.3. Договору на замовника покладено обов'язок своєчасно у встановленому договором і законодавством України порядку прийняти виконані роботи та оплатити їх в повному обсязі в строк, визначений п. 3.5. договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору замовник оплачує фактичні витрати, понесені виконавцем, на підставі акту виконаних робіт (форма 2) та довідки (форма 3), що є підставою для здійснення розрахунків.

В силу п. 3.5. Договору розрахунки за даним договором проводяться в національній валюті України шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 10-ти календарних днів від дати підписання акту виконаних робіт, зазначеного в п. 3.2. цього договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30.06.2015 р. (п. 6.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем були виконані роботи з капітального ремонту свердловини, що підтверджується Актами (форма 2) № 1 від 30.11.2014 р. на суму 1 732 639, 94 грн., № 2 від 02.12.2014 р. на суму 83 122, 56 грн., а всього на суму 1 815 762, 50 грн.

Виконані позивачем роботи були оплачені відповідачем 17.12.2014 р. в сумі 657 606, 85 грн. та 30.12.2014 р. в сумі 1 158 155, 65 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Оскільки відповідачем виконані роботи сплачені з порушенням строків, визначених умовами Договору, позивачем на підставі п. 5.4. Договору нарахована пеня в сумі 19 779, 78 грн. за період з 11.12.2014 р. по 29.12.2014 р., а також на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані 54 472, 88 грн. інфляційних втрат та 2 119, 26 грн. 3% річних за період з 11.12.2014 р. по 29.12.2014 р.

З огляду на зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Згідно з ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як зазначалось вище, згідно з п. 3.5. Договору, розрахунки за даним договором проводяться в національній валюті України шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 10-ти календарних днів від дати підписання акту виконаних робіт, зазначеного в п. 3.2. цього Договору.

З матеріалів справи вбачається, що акт № 1 на суму 1 732 639, 94 грн. був підписаний 30.11.2014 р., а акт № 2 на суму 83 122, 56 грн. - 02.12.2014 р.

Таким чином, з урахуванням викладених в п. 3.5. Договору умов, відповідач повинен був оплатити виконані по акту № 1 роботи на суму 1 732 639, 94 грн. у строк по 10.12.2014 р. включно, а виконані по акту № 2 роботи на суму 83 122, 56 грн. - у строк до 12.12.2014 р. включно.

Проте, відповідач виконані позивачем роботи оплатив з порушенням передбачених п. 3.5. Договору строків, а саме: 17.12.2014 р. - 657 606, 85 грн., та 30.12.2014 р. - 1 158 155, 65 грн.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З урахуванням порушення відповідачем строків розрахунків з позивачем, останній отримав право застосувати визначені Договором та чинним законодавством форми відповідальності.

Так, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 2 119, 26 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Як на тому наголошено в п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 р. у справі № 917/1667/14.

За таких обставин суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з 11.12.2014 р. по 29.12.2014 р. (за 19 днів грудня 2014 року) є методологічно невірним та не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 54 472, 88 грн. не підлягають задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення пені в сумі 19 779, 78 грн., слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до пункту 5.4. Договору замовник за даним договором несе відповідальність за несвоєчасну та неповну оплату виконаних виконавцем робіт в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент несплати, від несплаченої суми, за кожен день прострочки.

Позивачем була нарахована відповідачу пеня в сумі 19 779, 78 грн., розрахунок якої є вірним.

Разом з тим, ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Як зазначено в п. 3.17.4. Постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені судом враховано, що вказане питання повинно вирішуватись із врахуванням принципу змагальності сторін з виконанням вимог ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Заявляючи клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми пені, заявник не обґрунтував означене клопотання та не надав належних та допустимих доказів в підтвердження наявності підстав для зменшення розміру пені, не навів мотивів, як це впливає на співвідношення інтересів сторін.

Враховуючи вищевикладене, судом не встановлено виняткової сукупності обставин, які б свідчили про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені на 50%, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що таке зменшення не є співрозмірним в контексті інтересів позивача.

За таких обставин, заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати виконаних позивачем робіт, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 13-19; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28; ) 2 119 (дві тисячі сто дев'ятнадцять) грн. 26 коп. 3% річних, 19 779 (дев'ятнадцять тисяч сімсот сімдесят дев'ять) грн. 78 грн. пені та 523 (п'ятсот двадцять три) грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя В.С. Ломака