КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. справа№ 910/23862/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Цимбаліст В.В.

відповідача - Полєжаєва К.О.

розглянувши апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду м. Києва від 15.01.2015 р.

у справі № 910/23862/14 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 1 355 753,64 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року КП «Київжитлоспецексплуатація» звернулось з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення з відповідача 1 355 753,64 грн збитків за користування нежилими приміщеннями в буд. № 73, літ. А на вул. Ломоносова в м. Києві.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.01.2015 р. у справі № 910/23826/14 позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» задоволено частково, стягнуту з відповідача на користь позивача 980 935,33 грн плати за користування приміщеннями, 17 058,32 грн витрат по відшкодуванню земельного податку; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про повну відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення за відсутності будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме внаслідок протиправної поведінки відповідача позивачу були завдані збитки у формі упущеної вигоди. Зокрема, позивачем не подано доказів перешкоджання відповідачем у користуванні спірними приміщеннями третім особам, з якими КП «Київжитлоспецексплуатація» уклало договір оренди цих приміщень.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 р. апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 21.04.2015 р.

У судовому засіданні 21.04.2015 р. було оголошено перерву до 19.05.2015 р.

У судовому засіданні 19.05.2015 р. було оголошено перерву до 04.06.2015 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 р. № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» нежилий будинок № 73 на вул. Ломоносова (згідно з поверховим планом БТІ - вул. Ломоносова, 73 літер А) віднесений до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згідно з розпорядженням представника Президента України від 29.05.1992 р. № 368 закріплений на праві господарського відання за Державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об'єднанням.

Як передбачено п. 1.1 Статуту Державного Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», наведене підприємство є правонаступником Державного комунального виробничого житлово-ремонтного об'єднання.

Згідно з п. 1.1 Статуту позивача КП «Київжитлоспецексплуатація» є правонаступником Державного комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація».

У травні 2013 року працівниками КП «Київжитлоспецексплуатація» було проведено комісійне обстеження нежилих приміщень будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві, за результатами якого складено Акт від 22.05.2013 р.

Вказаним актом було зафіксовано, що відповідач фактично використовує приміщення в будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві, а саме: 517,70 кв.м на ІІ поверсі та 501,60 кв.м на ІІІ поверсі для розміщення гуртожитку без належних правових підстав.

18.09.2014 р. позивач на адресу відповідача направив листа № 155/1/03-3784 з вимогою оплатити 1 332 417,00 грн плати за фактичне користування нежилими приміщеннями та 23 336,64 грн компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Відповіді на вказану вимогу відповідач не надав, заявлені до відшкодування кошти не сплатив.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, відповідач за період з 22.05.2013 р. по 31.08.2014 р. використовував нежилі приміщення в будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві, а саме: 517,70 кв.м на ІІ поверсі та 501,60 кв.м на ІІІ поверсі, без наявності укладеного між сторонами договору оренди, при цьому не відшкодував позивачу збитки за таке використання.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що у відповідача за період фактичного користування з 22.05.2013 р. по 31.08.2014 р. приміщеннями будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві площею 517,70 кв.м на ІІ поверсі та площею 501,60 кв.м на ІІІ поверсі, які належать до комунальної власності та перебувають у господарському віданні позивача, в силу приписів ст.ст. 224, 225 ГК України, ст. ст. 22, 623 ЦК України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» існує обов'язок по відшкодуванню позивачу плати за користування приміщеннями в сумі 980 935,33 грн та витрат по відшкодуванню земельного податку в сумі 17 058,32 грн.

Однак суд апеляційної інстанції такий висновок суду першої інстанції вважає необґрунтованим, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Крім того, застосування до особи такої міри відповідальності як стягнення збитків потребує доведення наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20.12.2010 р. у справі № 06/113-38.

Як передбачено ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, в розумінні вищенаведених норм, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок по доведенню того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила кредитора одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

При цьому, доведення наявності втраченої вигоди покладається саме на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 51/250 та постановах Вищого господарського суду України від 28.01.2015 р. у справі № 910/6081/14, від 02.12.2014 р. у справі № 904/618/14, від 14.05.2014 р. у справі № 910/9206/13 від 18.11.2014 р. у справі № 910/1887/14, від 28.04.2014 р. у справі № 48/247, від 15.11.2011 р. у справі № 5016/1233/2011(3/87), від 15.12.2009 р. у справі № 07-05/314.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що саме внаслідок протиправної поведінки відповідача позивачу були завдані збитки у формі упущеної вигоди. Зокрема, позивачем не подано доказів перешкоджання відповідачем у користуванні спірними приміщеннями третім особам, з якими КП «Київжитлоспецексплуатація» уклало договір оренди цих приміщень.

Також, відсутні будь-які докази розірвання таких договорів з причин знаходження Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю у спірних приміщеннях та вчинення останнім перешкод орендарям у користуванні вказаним майном.

Так, суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення збитків у формі упущеної вигоди, за відсутності будь-яких доказів укладення з потенційними орендарями договорів оренди спірних приміщень з визначенням в них конкретних розмірів орендної плати у період, за який позивач просить стягнути упущену вигоду.

Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, які саме заходи були ним вжиті для одержання доходів, які позивач просить стягнути з відповідача в якості упущеної вигоди, в той час як наведені обставини підлягають обов'язковому дослідженню під час розгляду спорів про стягнення збитків у формі упущеної вигоди, про що Вищий господарський суд України зазначав у своїх постановах від 24.09.2009 р. у справі № 11/37-683, від 14.06.2011 р. у справі № 9/211-10-3722, від 18.11.2014 р. у справі № 910/1887/14, від 17.02.2015 р. у справі № 910/19076/14.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2013 р. у справі № 910/12342/13 були встановлені обставини відсутності договірних правовідносин між КП «Київжитлоспецексплуатація» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю стосовно користування відповідачем нежилими приміщеннями в будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві, а саме: 517,70 кв.м на ІІ поверсі та 501,60 кв.м на ІІІ поверсі.

Згідно зі ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки обов'язковою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, а в справі № 910/12342/13 брали участь ті самі сторони, тому обставини відсутності договірних правовідносин між КП «Київжитлоспецексплуатація» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю стосовно користування відповідачем нежилими приміщеннями в будинку № 73 літ. А на вул. Ломоносова у м. Києві, а саме: 517,70 кв.м на ІІ поверсі та 501,60 кв.м на ІІІ поверсі, і відповідно обставини перебування відповідача у наведених приміщеннях без укладення відповідного договору, встановлені рішенням суду, не підлягають повторному доказуванню.

Відповідно до п. 1.1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 р. № 02-15/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди», вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Таким чином, враховуючи, що між сторонами не існувало договірних зобов'язань, відтак посилання КП «Київжитлоспецексплуатація» у позовній заяві на ст. 623 ЦК України як на підставу для стягнення збитків є неправомірним, оскільки наведена норма застосовується щодо відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про стягнення з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю 1 355 753,64 грн збитків за користування нежилими приміщеннями в буд. № 73, літ. А на вул. Ломоносова в м. Києві задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини справи, а тому рішення суду першої інстанції від 15.01.2015 р. у справі № 910/23862/14 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 15.01.2015 р. у справі № 910/23862/14 скасувати та прийняти нове рішення.

3. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

4. Стягнути з Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (, місцезнаходження: 01001 м. Київ, вул. Володимирська, 51-а) на користь Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (; місцезнаходження: 03146 м. Київ, вул. Г.Тимофєєвої, буд. 3) 9 979(дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят дев'ять),94 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду м. Києва видати наказ на виконання даної постанови суду.

6. Матеріали справи № 910/23862/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

7. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко