ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р.Справа № 922/2334/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ", м. Павлоград
до Товариство з обмеженою відповідальністю "ВИМІРИМО ВСЕ", м. Харків
про тлумачення умов договору
за участю представників сторін:

позивача - Скиба С.Г. за довіреністю № ББУ/ПУ354/14 від 10.12.2014 року,

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИМІРИМО ВСЕ" про тлумачення умов договору, а саме позивач просить розтлумачити п. 4.4. Договору № 14-16/542-КП від 19.09.2014 року, визначивши, що "Датою поставки вважається дата, вказана особисто представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції". Судовий збір позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.04.2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 21.04.2015 року о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.04.2015 року у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання розгляд справи було відкладено на 21.05.2015 року о 11:00 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.05.2015 року у зв'язку з неявкою позивача у судове засідання розгляд справи було відкладено на 09.06.2015 року о 10:30 год.

Представник позивача в призначене судове засідання 09.06.2015 року з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та розтлумачити п. 4.4. Договору № 14-16/542-КП від 19.09.2014 року, визначивши, що "Датою поставки вважається дата, вказана особисто представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції".

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників процесу про час та місце судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

19 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВИМІРИМО ВСЕ" (постачальник, відповідач) був укладений договір поставки №14-16/542-КП (Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах передбачених даним договором, постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (в подальшому продукцію), в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами у даному договорі та специфікаціях, які є невід'ємною частиною до даного договору.

Покупець зобов'язується прийняти та сплатити вартість поставленої продукції у власність продукцію у відповідності до умов даного договору (п.1.2. Договору).

Пунктом 2.5. Договору передбачено, що продукція вважається переданою постачальником та прийнятою покупцем: по фактичній кількості продукції, поставленої в узгоджене місце призначення поставки, згідно даних, вказаних в залізничних (автомобільних) накладних, пакувальних листах; по кількості - у відповідності з якісними показниками, які зазначені у сертифікаті якості за завода - виробника, технічним характеристикам та іншим вимогам до даної продукції.

Відповідно до п.4.1. Договору, поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за ціною, з якісними показниками та у строки, узгодженими сторонами у специфікаціях до даного договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по якісним показникам, які супроводжуються одним документом о якості, та одним товаросупровідним документом.

Умови поставки продукції - DDP, відповідно "Інкотермс-2000". Місце пункту призначення, зазначається сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору. У разі, коли сторонами у Специфікаціях погоджуються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватись положеннями, узгоджені у міжнародних торгівельних термінах "Інкотермс-2000", з урахуванням узгоджених сторонами обмовок та умов поставок у відповідних Специфікаціях (п.4.2. Договору).

Відповідно 4.4. Договору, сторонами погоджено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції.

Звертаючись до господарського суду Харківської області з позовом про тлумачення вказаного пункту договору, позивач вважає, що виходячи з буквального значення слів і понять пункту 4.4. Договору, строк розрахунку за отриману продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною саме представником покупця в момент передачі товару.

При цьому позивач зазначив у позовній заяві, що на даний час господарським судом Дніпропетровської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИМІРИМО ВСЕ" (Відповідач у даній справі) до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (позивач у даній справі) про стягнення 35 280,00 грн. заборгованості, пені в розмірі 2 529,53 грн., інфляційні нарахування в розмірі 2 184,89 грн., 3% річних в розмірі 249,38 грн.

Як зазначено в описовій частині рішення, в позовних вимогах позивач просить розтлумачити п. 4.4. Договору № 14-16/542-КП від 19.09.2014 року, визначивши, що "Датою поставки вважається дата, вказана особисто представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції".

Відповідно до частини 1 ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3 та 4 ст. 213 Цивільного кодексу України, згідно яких при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до воле-виявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не наводиться доводів щодо нерозуміння ним, неоднозначного трактування чи зазначення тих чи інших частин Договору, неузгодженості норм чи правочину загалом, а відтак, необхідності тлумачення правочину, а позивач лише зазначає, що строк розрахунок за отриману продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною саме представником покупця в момент передачі товару.

Так, позивачем не доведено наявність між сторонами договору спору щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, оскільки останній просить не розтлумачити поняття термінів п.4.4. договору, а його вимоги стосуються фактично змісту.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб встановлення справжньої волі сторін при вчиненні правочину та можливості виконання ними умов правочину. А тому тлумачення договору (правочину) можливе до виконання сторонами його умов.

Судом ж встановлено, що на виконання умов Договору поставки №14-16/542-КП від 19.09.2014 року вже здійснено поставку товару, а також, існування між сторонами спору, який розглядається в господарському суді Дніпропетровської області, предметом розгляду якого є вимоги про стягнення заборгованості за Договором.

Також, з врахуванням вимог ст.213 Цивільного кодексу України, суд тлумачить зміст правочину, а не визнає терміни оплати за товар чи документи, на підставі яких здійснюється оплата за товар.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України, тлумаченню підлягає саме зміст правочину, а не його конкретні терміни чи окремі пункти.

При цьому суд зазначає, що господарський суд Дніпропетровської області при розгляді майнового спору не позбавлений права надати оцінку як усім умовам Договору, так і його окремим пунктам.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 213, 525, 526, 530, 611, 637 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.06.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

№922/2334/15