РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа №910/7456/15-г
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС"

про визнання договору №39/295 недійсним

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Пихтін К.В. (дов. від 25.02.2015)

від відповідача-1: Мельник І.М. (дов. № 09-32/104 від 09.02.2015)

від відповідача-2 не з'явився

В судовому засіданні 08.06.2015, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

0.603.2015 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС" (надалі - відповідач-2) про визнання договору №39/295 недійсним

Позовні вимоги вмотивовані тим, що на думку позивача, договір відступлення прав вимоги № 39/295 від 04.02.2015 укладений між відповідачами з порушенням законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 порушено провадження у справі №910/7456/15-г та призначено розгляд справи на 16.04.2015.

07.04.2015 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову.

07.04.2015 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову.

В судове засідання, призначене на 16.04.2015, представник позивача з'явився та підтримав подані заяви.

В судове засідання, призначене на 16.04.2015, представник відповідача-1 з'явився та надав відзив на позовну заяву.

16.04.2015 в судовому засіданні оголошено перерву до 29.04.2015.

29.04.2015 в судовому засіданні оголошено перерву до 18.05.2015.

В судове засідання, призначене на 18.05.2015, з'явились представники сторін. Представник відповідача-2 надав відзив на позовну заяву.

18.05.2015 в судовому засіданні оголошено перерву до 27.05.2015.

22.05.2015 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про залучення третіх осіб.

23.05.2015 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення до заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

В судове засідання, призначене на 27.05.2015, представник позивача з'явився та просив задовольнити заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, заяву про зміну предмету позову та заяву про залучення третіх осіб.

В судове засідання, призначене на 27.05.2015, представник відповідача-1 проти задоволення заявлених заяв позивача заперечив в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 27.05.2015, представник відповідача-2 не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні розглянуто заяву позивача про зміну предмету позову.

27.05.2015 ухвалою суду в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про вжиття заходів до забезпечення позову - відмовлено, в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про зміну предмету позову - відмовлено, вз адоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про залучення третіх осіб - відмовлено, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про продовження строку розгляду справи на 15 днів - задоволено продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 15.06.2015. Розгляд справи відкладено на 08.06.2015.

В судове засідання, призначене на 08.06.2015, представники позивача та відповідача-1 з'явились та надали пояснення по суті справи.

В судове засідання, призначене на 08.06.2015, представник відповідача не з'явився.

Ухвали суду, позовна заява надсилались відповідачу на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (довідка з ЄДРПОУ наявна в матеріалах справи). У відповідності з положеннями п. 3.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" від 18.09.1997 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (2.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб -учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" укладено Договір іпотечного кредитування №2- 40-06 (далі - Кредитний договір).

04.02.2015 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" здійснив відступлення права вимоги за Кредитним договором. Укладено договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором №39/295. Новим кредитором згідно договорів відступлення стало Товариство з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС"

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на приписи ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст.1, 8, 21 ЗУ «Про кредитні спілки» набуття ТОВ «АВІС ФІНАНС» прав вимоги за Договором іпотечного кредитування (договором про іпотечний борг) №2-40-06 від 29.06.2006р. є кредитною операцією, яка має вчинятись лише на підставі банківської ліцензії. Враховуючи її відсутність у ТОВ «АВІС ФІНАНС», на підставі ст.227 Цивільного кодексу України, Позивач вимагає визнати Договір відступлення недійсним.

Суд не може погодитись із вказаними доводами з огляду на наступне.

Згідно Свідоцтва ФК №352 від 13.11,2012 Відповідач 2 є фінансовою установою за законодавством України. Згідно додатку до вказаного свідоцтва, Відповідач 2, як фінансова компанія, має право без отримання ліцензій/дозволів надавати позики, гарантії, поручительства, залучати фінансові активи юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення, здійснювати факторинг, фінансовий лізинг та надавати фінансові кредити за рахунок власних коштів.

За договорами відступлення Відповідач 1 відступив Відповідачу 2 належне йому право вимоги за кредитним договором у розмірі, зафіксованому на день відступлення.

Укладаючи договори відступлення, Відповідачу 2 не обов'язково бути банківською установою, оскільки кредитні кошти ним не надаються, відсотки не нараховуються, а лише стягується встановлена на день відступлення заборгованість. Також не має потреби отримувати ліцензії/дозволи, оскільки реєстрація товариства в якості фінансової установи надає йому право бути стороною у договорах відступлення права вимог.

Більше того, на момент укладення спірного правочину кредит за Договором іпотечного кредитування № 2-40-06 від 29.06.2006. був виданий в повному обсязі, у зв'язку з чим ТОВ «Авіс Фінанс» не зобов'язаний здійснювати подальше кредитування боржника, а лише набував право вимагати повернення боргу, що підтверджується умовами оспорюваного правочину (п. п. 1.2., 1.3., 1.6.).

Аналогічних доводів дійшов Київський апеляційний господарський суд у справі №910/11254/14.

Отже, Відповідач 2 наділений необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності для укладання договорів відступлення права вимоги, що було перевірено Відповідачем 1 при укладанні спірного договору відступлення.

Таким чином, уклавши оспорюваний правочин, відповідачі не порушили вимоги Цивільного кодексу України щодо суб'єктного складу правочину про відступлення права вимоги та чинним законодавством України не передбачено, що сторони відповідного правочину повинні мати спеціальні дозволи/ліцензії, в т.ч. банківські на укладення такого правочину.

Позивач в якості підстави для визнання Договору відступлення недійсним, посилається на відсутність згоди ТОВ «АМСТОР» на укладення оспорюваного Договору відступлення, надання якої, ніби-то, передбачено Договором іпотечного кредитування (договором про іпотечний борг) №2-40-06 від 29.06.2006.

Втім, вищезазначене твердження не може бути прийняте судом до уваги, оскільки не відповідає дійсним обставинам справи.

Договір іпотечного кредитування (договором про іпотечний борг) №2-40-06 від 29.06.2006 не містить вищезазначених умов щодо надання ТОВ «АМСТОР» згоди на відступлення прав Новому кредитору, Позивач у позовній заяві не посилається на конкретний пункт договору.

Натомість, Договором про внесення змін № 46/2-40-06/4 до Договору іпотечного кредитування (договору про іпотечний борг) №2-40-06 від 29.06.2006 від 07.02.2008 передбачено, що Банк вправі передавати свої права по договору іншій особі шляхом продажу прав вимоги або укладення договору відступлення права вимоги (п. 2 (п. 4.3.9.)).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою п'ятою та шостою ст.203 ЦК України,

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При цьому, згідно з ч.І ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст.520 ЦК України)

Таким чином, законом визначено підстави та осіб, згода яких необхідна для належного вчинення правочину щодо заміни сторони у зобов'язанні. Окрім того, зобов'язання Позивача не відносяться до таких, що нерозривно пов'язані із особою кредитора, (справа №921/707/13)

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналізуючи цивільне законодавство Відповідачем 1 не встановлено обмежень щодо відступлення прав вимоги без згоди боржник.

За ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Керуючись даною нормою, Відповідач 1 направив Позивачу повідомлення про відступлення права вимоги №39-3/179-9 від 05.02.15, яким повідомив, за якими саме договорами відбулося відступлення. Дане повідомлення відправлено Позивачу 05.02.2015, отримано Позивачем 09.02.2015.

Позивач в якості обґрунтування позову посилається на те, що згідно зі ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав вимоги за іпотечними договорами підлягає нотаріальному посвідченню, чого сторонами Договору відступлення дотримано не було, що згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання їх недійсними.

Такі твердження Позивача також суперечать фактичним обставинам справи. Усі договори відступлення прав за договорами іпотеки було нотаріально посвідчено 04.02.2015 приватним нотаріусом Морозовим Є.В. Більше того, на підставі них було внесено зміни про Нового іпотеко держателя - ТОВ «АВІС ФІНАНС» до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, визначення позивачем та відповідачем положень та змісту взаємних зобов'язань один одному при укладенні спірного договору є волевиявленням замовника і виконавця та відповідає принципу свободу договору.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 12.06.2015

Суддя М.О. Лиськов