РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015Справа №910/9066/15

За позовом Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий

комплекс "Електровозобудування"

до Публічного акціонерного товариства "БГ Банк"

про визнання недійсним договору

Суддя Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Завойко Д.І. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Дніпровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення приписів Статуту Позивача ( п. 4.10, 8.1.) та Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 р. Генеральний директор Позивача Марцинюк Євгеній Олександрович не мав у встановленому порядку погодження на зміну Кредитного договору № 14КР-12 (про Надання відновлювальної мультивалютної кредитної лінії) від 17 липня 2012 р.

Ухвалою від 10.04.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.04.2015 р.

Ухвалою від 28.04.2015 р. розгляд справи було відкладено на 26.05.2015 р.

Судове засідання 26.05.2015 р. не відбулося.

02.06.15р. через відділ діловодства суду відповідачем подано додаткові матеріали по справі та відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

Ухвалою від 02.06.2015 р. розгляд справи було призначено на 02.06.2015 р.

Представник позивач в судове засідання 16.06.15 р. не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Жодних заяв, клопотань через відділ діловодства суду від відповідача не надходило.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 16.06.15 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2012 р. між Державним підприємством «Дніпропетровський науково- виробничий комплекс «Електровозобудування» (далі - «Позивач») та Публічним акціонерним товариством «Банк Перший», правонаступником якого є Публічне акціонере товариством «БГ Банк» (далі - «Відповідач») було укладено Кредитний договір № 14КР- 12 (про надання відновлювальної мультивалютної кредитної лінії) (далі - «Кредитний договір»).

Відповідно до тексту Кредитного договору (преамбула) від імені Відповідача Кредитний договір було підписано Директором Криворізької Регіональної Дирекції/ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ» Комлєвою Оленою Вікторівною. Від імені Позивача Кредитний було підписано Генеральним Директором Марцинюком Євгенієм Олександровичем, який як зазначено в тексті діяв на підставі Статуту.

Відповідно до п. 1.1. договору, банк на умовах, передбачених цим договором, відкриває позичальнику відновлювальну мультивалютну кредитну лінію, в межах якої надає позичальнику в користування грошові кошти на наступних умовах:

1.1.1 загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - сума еквівалента 20 000 000,00 грн. Базова валюта кредиту - гривня.

28 грудня 2012 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 14КР-12 (про надання відновлювальної мультивалютної кредитної лінії) (далі - «Додатковий договір»).

Відповідно до преамбули Додаткового договору від імені Позивача цей Додатковий договір було підписано Генеральним Директором Марцинюком Євгенієм Олександровичем, який діяв на підставі Статуту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення приписів Статуту Позивача ( п. 4.10, 8.1.) та Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 р. Генеральний директор Позивача Марцинюк Євгеній Олександрович не мав у встановленому порядку погодження на зміну Кредитного договору № 14КР-12 (про Надання відновлювальної мультивалютної кредитної лінії) від 17 липня 2012 р. Посилаючись на статут позивача, ст. 203,215, ЦК України, просить визнати недійсним догвір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 14 КР-12 (про надання мультивалютної кредитної лінії укладений 28.12.2012. між позивачем та відповідачем).

Відповідач заперечуючи у відзиві на позовну заяву стверджує, що відповідно до чинного законодавства відповідальність за укладення договорів при здійсненні запозичень покладається на керівника підприємства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Статуту Державного підприємства «Дніпропетровський науково- виробничий комплекс «Електровозобудування», в редакції яка діяла станом на дату укладення Кредитного договору, підприємство є юридичною особою, засноване на державній власності і входить до сфери управління Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном.

Пунктом 2.2. Статуту Позивача визначено, що підприємство діє на підставі Статуту, який затверджується Агентством держмайна України , відповідно до Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства України.

Пунктом 4.10. Статуту Позивача визначено, що підприємство має право в порядку, передбаченому чинним законодавством України, здійснювати залучення внутрішніх довгострокових та короткострокових кредитів (позик), надавати гарантії або бути поручителями за такими зобов'язаннями за погодженням з Агентством держмайна України.

Згідно Статуту Позивача управління підприємством здійснює його керівник (Генеральний директор) (п. 7.1. Статуту). Генеральний директор самостійно вирішує питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені статутом до компетенції Агентства держмайна України. Розділом 8 Статуту Позивача визначено компетенцію Агентства держмайна України щодо управління підприємством, в т.ч. вирішення інших питань діяльності підприємства відповідно до чинного законодавства України.

В матеріалах наявна завірена копія листа Державного агентства на ім'я Позивача «Про погодження здійснення запозичень» від 13.07.2012 р. № 10/3-1-1063, відповідно до якого Державне агентство не заперечує проти відкриття в ПАТ «Банк перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК»), відновлювальної кредитної лінії. При цьому Державне агентство зазначає, що воно зобов'язує керівника підприємства - Позивача забезпечити щоквартальне, до 20 числа місяця, наступного за останнім місяцем кварталу, подання до агентства інформації, складеної наростаючим підсумком на перше число місяця, наступного за останнім місяцем кварталу, про зобов'язання за здійсненими та неповерненими запозиченнями із зазначенням обсягів отриманих коштів, плати за користування ними та дати їх отримання у розрізі кредиторів, а також сум платежів , назв контрагентів і призначень платежів, здійснених за рахунок таких запозичень.

Відповідно до чинного законодавства відповідальність за укладання договорів при здійсненні запозичень покладається на керівника підприємства. Тобто саме на керівника Позивача був покладений обов'язок та відповідальність по укладанню як правочину за основним зобов'язанням так і будь-яких змін та доповнень до нього.

Також наступними листами Державного агентства від 24.12.2012 р,, 30.01.2013 р., 23.08.2013 р. на ім'я Позивача були надані додаткові погодження на продовження терміну дії кредитної лінії за основним зобов'язанням та про надання дозволу про внесення змін до кредитного договору.

Тому з вищенаведеного вбачається, що укладання кредитного договору між Позивачем та Відповідачем та всіх додаткових угод до нього було погоджено відповідно до вимог діючого законодавства з Державним агентством і відповідальність за укладання цих правочинів було покладено на керівника Підприємства - Позивача.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що позивач не довів наявність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними відповідно до ст. 33 ГПК України, ст. ст. 203, 207 215, 228, 232 ЦК України, позов задоволенню не підлягає.

Крім того, 26.02.2015 р. Правління НБУ прийняло рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БГ БАНК», про що винесено Постанову №134 від 26.02.2015.На підставі вищевказаної Постанови Правління НБУ Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27.02.2015 року прийнято Рішення № 43 про початок процедури, ліквідації ПАТ «БГ БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» по 26.02.2016 р. включно.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.06.15 р.

Суддя І.О. Домнічева