ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Справа № 920/143/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом: Бублик В.М. за довіреністю № 30/229 від 30 грудня 2014 року;

відповідача за первісним позовом: Гребеник В.І. за довіреністю № 10 від 02 червня 2015 року;

позивача за зустрічним позовом: Гребеник В.І. за довіреністю № 10 від 02 червня 2015 року;

відповідача за зустрічним: Бублик В.М. за довіреністю № 30/229 від 30 грудня 2014 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (вх. №2803 С/1-42) на рішення господарського суду Сумської області від 06.04.15 у справі № 920/143/15

за позовом - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми,

до відповідача - Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Суми,

про визнання недійсним рішення

та за зустрічним позовом - Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Суми,

до - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми,

про стягнення 27200,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду від 06 квітня 2015 року (суддя Левченко П.І.) в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (40021, м. Суми, вул. Лебединська, буд. 13, ідентифікаційний код 03352432) штрафів у загальному розмірі 27200,00 грн. до загального фонду Державного бюджету України на рахунки, відкриті в управліннях Державної казначейської служби України за місцем знаходження платника податків за кодом бюджетної класифікації доходів 21081100, символ звітності 106.Стягувач: Сумське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 30/1, ідентифікаційний код 21119343). Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (40021, м. Суми, вул. Лебединська, буд. 13, ідентифікаційний код 03352432) в доход державного бюджету України (отримувач коштів: УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030001, код отримувача (код ЄДРПОУ): 37970593, код банку отримувача (МФО): 837013, рахунок отримувача: 3002, код класифікації доходів бюджету: 22030001) судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

08 червня та 12 червня 2015 року від Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшли відзиви на апеляційну скаргу (вх.№8976) (вх.№9265).

У судове засідання яке відбулось 15 червня 2015 року з'явились належні представники сторін, які підтримали свої правові вимоги по справі.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила наступні обставини справи.

Рішенням адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49 від 25.11.2014 року, яке прийняте за результатами розгляду справи № 02-06/30-2014 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" визнано порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, а саме:

-пунктом 2 резолютивної частини даного рішення дії ПАТ "Сумигаз", які полягають у визначенні вартості приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням без урахування показників кошторисної документації, розробленої сторонніми суб'єктами господарювання визнано порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.;

-пунктом 3 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року дії позивача, які полягають у стягненні плати за роботи з погодження проектів газопостачання у разі виконання проектних робіт ПАТ "Сумигаз" визнано порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції", за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року, на позивача накладено штраф у розмірі 17000,00 грн. (пункт 6 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014), а за порушення зазначене у пункті 3 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року, на позивача накладено штраф у розмірі 10200,00 грн. (пункт 7 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014)

Позивач отримав зазначене рішення відповідача 28.11.2014 року, що підтверджується підписом уповноваженого представника позивача на супровідному листі про надсилання копії вищезазначеного рішення (Том 1 а. с. 36).

Позивач 26.01.2015 року звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49 від 25.11.2014 року.

Первісні позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, викладені у рішенні № 49 від 25.11.2013 року, зроблені не на повному та об'єктивному досліджені реальних обставин в їх сукупності, їх відповідності нормативно-правовим вимогам законодавства України та правової оцінки усіх дій учасників досліджуваних взаємовідносин, оскільки в діях позивача, на його думку, відсутній склад правопорушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Сумське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України до початку розгляду господарським судом справи по суті подало до позивача - ПАТ "Сумигаз" зустрічну позовну заяву № 02-04/450 від 17.02.2015 року, відповідно до якої просить суд стягнути з останнього штрафів у загальному розмірі 27200,00 грн. до загального фонду Державного бюджету України на рахунки, відкриті в управліннях Державної казначейської служби України за місцем знаходження платника податків за кодом бюджетної класифікації доходів 21081100, символ звітності 106.

Рішенням господарського суду з посиланням на недоведеність позовних вимог було відмовлено в задоволенні первісної позовної заяви та задоволено в повному обсязі зустрічну позовну заяву.

Наголошуючи на неправомірності висновків суду першої інстанції, відповідач в обґрунтуванні апеляційної скарги, в якості підстави для відмови в задоволенні первісної позовної заяви відзначає, що :

1)до моменту укладення договору на приєднання до газових мереж позивач за первісним позовом не підпадає під визначення суб'єкта господарювання, що займає монопольне становище на ринку послуг,

2)відсутність у його діях порушення, визначеного пунктом 2, 3 резолютивної частини рішення № 49.

3)відсутності підстав задоволення зустрічної позовної заяви, з огляду на відсутність складу порушення антимонопольного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49 від 25.11.2014 року, яке прийняте за результатами розгляду справи № 02-06/30-2014 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" визнано порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, а саме:

-пунктом 2 резолютивної частини даного рішення дії ПАТ "Сумигаз", які полягають у визначенні вартості приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням без урахування показників кошторисної документації, розробленої сторонніми суб'єктами господарювання визнано порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.;

-пунктом 3 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року дії позивача, які полягають у стягненні плати за роботи з погодження проектів газопостачання у разі виконання проектних робіт ПАТ "Сумигаз" визнано порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції", за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене у пункті 2 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року, на позивача накладено штраф у розмірі 17000,00 грн. (пункт 6 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014), а за порушення зазначене у пункті 3 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014 року, на позивача накладено штраф у розмірі 10200,00 грн. (пункт 7 резолютивної частини рішення № 49 від 25.11.2014).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо:

на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції (частина 2 наведеної статті Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Відповідно до підпункту п. 15.5. пункту 15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. N 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства", господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням названого Комітету від 05.03.2002 N 49-р.

Згідно п. 2.1 Методики, визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання може включати в себе такі дії:

2.1.1.встановлення об'єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб'єкта господарювання (групи суб'єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб'єктом (суб'єктами) господарювання;

2.2.2.складання переліку товарів (робіт, послуг), щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб'єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи;

2.2.3.складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп);

2.1.4.визначення товарних меж ринку;

2.1.5.визначення територіальних (географічних) меж ринку;

2.1.6.встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб'єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку;

2.1.7.визначення обсягів товару, який обертається на ринку;

2.1.8.розрахунок часток суб'єктів господарювання на ринку;

2.1.9.складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (спожвачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

2.1.10.визначення бар'єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб'єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

2.1.11.встановлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання на ринку.

Таким чином, установлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об'єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.

Тобто, п. 2.1. Методики містить перелік можливих дій для визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, що за своїм характером є диспозитивною нормою. Означений перелік дій застосовується залежно від конкретного предмету розглядуваних порушень законодавства про захист економічної конкуренції, а також залежно від фактичних обставин, зокрема, особливостей товару, структури ринку тощо.

Так, відповідно до п. 2.2. Методики, етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення можуть змінюватись залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.

Підпунктом 15.4. пункту 15 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 N 15 визначено, що обов'язок з доведення в суді факту зайняття суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку покладається на Антимонопольний комітет України або його територіальне відділення, яке є стороною у справі.

Водночас за змістом приписів статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1)встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2)застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин;

3)обумовлення укладання угод прийняттям суб'єктом господарювання додаткових зобов'язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4)обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб'єктам господарювання, покупцям, продавцям;

5)часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6)суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. N 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства", у розгляді справ зі спорів, пов'язаних із зловживанням монопольним становищем на ринку, господарським судам необхідно мати на увазі, що наведений у статті 29 ГК України перелік дій, що визнаються таким зловживанням, не можна вважати вичерпним. Згідно з приписом частини першої статті 41 ГК України законодавство, що регулює відносини, які виникають у зв'язку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму у господарській діяльності, складаються з цього Кодексу, закону про Антимонопольний комітет України, інших законодавчих актів. До таких законодавчих актів належить і Закон України "Про захист економічної конкуренції", який передбачає як кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку (частина перша статті 13), так і перелік відповідних дій чи бездіяльності (частина друга цієї статті).

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 N 15 передбачено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13 - 15 і 19 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"), або можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статті 4, 6, 8, 15 1, 16, 17 і 18 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"). В останньому випадку господарським судам необхідно з'ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб'єктів господарювання, які мають ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або антиконкурентних узгоджених дій, або недобросовісної конкуренції.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 N 15 передбачено, що вирішуючи питання про наявність або відсутність у діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання ознак зловживання монопольним (домінуючим) становищем, господарському суду необхідно з'ясовувати, яким саме чином такі дії (бездіяльність) призвели чи могли призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів і в чому конкретно полягають чи могли полягати відповідні негативні наслідки.

Погоджуючись з позицією Антимонопольного комітету щодо зловживання позивачем за первісною позовною заявою монопольного (домінуючого) становища на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку доступу до єдиної газотранспортної системи України, затвердженого Постановою НКРЕ від 19.04.2012 року № 420 визначено, що приєднання до газових мереж - це надання газотранспортним (ГТП) або газорозподільним підприємством (ГП) послуги замовнику з виконання організаційних і технічних заходів, спрямованих на створення можливості здійснення транспортування або розподілу необхідного обсягу природного газу до місця приєднання об'єкта замовника з дотриманням показників якості та надійності.

Згідно частини третьої статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", газотранспортні, газорозподільні та газодобувні підприємства під час здійснення транспортування та розподілу природного газу газопроводами, які перебувають у їхній власності чи користуванні на законних підставах, зобов'язані за зверненням суб'єктів ринку природного газу забезпечити їм доступ до цих мереж на підставі укладених договорів.

У відповідності до частини другої статті 7-2 Закону України "Про засади функціонування ринку природно газу", плата за приєднання формується газотранспортним або газорозподільним підприємством згідно з порядком розрахунку плати за приєднання об'єктів замовників до газових мереж. Розроблення проектно-кошторисної документації щодо приєднання, яке не є стандартним, забезпечується замовником, а її вартість є складовою частиною плати за приєднання. Отже, остаточна вартість плати за приєднання визначається газорозподільним підприємством, яким є позивач у даній справі.

За визначенням у статті 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", газорозподільне підприємство - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює транспортування природного газу газорозподільними мережами безпосередньо споживачам, у власності чи в користуванні якого перебувають газорозподільні мережі та інші виробничі об'єкти та який здійснює щодо них функції з оперативно-технологічного управління.

Позивач здійснює діяльність з розподілу природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ на підставі ліцензії Національної комісії регулювання електроенергетики України (далі - НКРЕ) серії АВ № 527270 від 02.09.2010 року (із строком дії з 29.03.2010 року до 28.03.2015 року) та відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про природні монополії" є суб'єктом природної монополії.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про природні монополії", розподіл природного і нафтового газу трубопроводами відноситься до сфери діяльності суб'єктів природних монополій.

Статтею 10 цього ж Закону суб'єктів природних монополій зобов'язано забезпечувати надання технічних умов щодо інженерного забезпечення об'єкта будівництва у порядку та в строки, встановлені законодавством.

При цьому, абзацом 43 пункту 1.3 Порядку доступу та приєднання до єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 року № 420, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2012 року за № 721/2034 (далі - Порядок), технічні умови визначено як документ, що визначає комплекс умов і вимог до інженерного забезпечення приєднання та підключення об'єкта системи газопостачання (газоспоживання) замовника до газових мереж і містить вихідні дані для проектування зовнішнього та/або внутрішнього газопостачання.

Враховуючи зазначене, приєднання та підключення об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовника до газових мереж, що знаходяться у власності та користуванні позивача в межах Сумської області, а також підготовку та надання технічних умов інженерного забезпечення приєднання та підключення об'єкта системи газопостачання (газоспоживання) замовника до газових мереж, що знаходяться у власності та користуванні позивача, здійснює лише сам позивач.

Разом з тим, розмір плати за приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням може визначатись сторонньою організацією, яка має відповідні дозвільні документи або газорозподільним підприємством, за вибором замовника.

При цьому у разі розроблення проектно-кошторисної документації сторонньою організацією у будь-якому випадку замовник погоджує її в установленому порядку з газорозподільним підприємством, тобто в даному випадку з позивачем.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно не підпаданання під визначення суб'єкта господарювання, що займає монопольне становище на ринку послуг.

В силу положень частини другої статті 7-2 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", плата за приєднання формується газотранспортним або газорозподільним підприємством згідно з порядком розрахунку плати за приєднання об'єктів замовників до газових мереж.

Колегія суддів звертаю увагу, що плата за приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням, визначається проектно-кошторисною документацією.

Однак, як встановлено адміністративною колегією відповідача за первісним позовом, позивач визначає вартість приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням на підставі кошторисної документації, яку воно розробляє самостійно навіть у разі розроблення кошторисної документації сторонніми суб'єктами господарювання за зверненням замовника.

Позивач розробляє кошторисну документацію у випадках, коли кошторисна документація, надана замовником, не проходить відповідного погодження, або коли у проектно-кошторисній документації, наданій замовником, відсутня кошторисна частина.

Відповідачем встановлено, що вартість приєднання, зазначена у кошторисній документації, виготовленій іншими суб'єктами господарювання є меншою за вартість приєднання, зазначену у кошторисній документації, розробленій позивачем.

Пунктом 6.5.2 Порядку доступу до Єдиної ГТС України передбачено, що замовник відповідно до технічних умов газорозподільного підприємства на зовнішнє газопостачання за власний рахунок розробляє проектно-кошторисну документацію на зовнішнє газопостачання, погоджує її в установленому порядку з газорозподільним підприємством та передає погоджену (затверджену) проектно-кошторисну документацію на зовнішнє газопостачання в газорозподільне підприємство за актом приймання-передачі для можливості газорозподільного підприємства забезпечити приєднання об'єкта замовника до газових мереж (будівництво та введення в експлуатацію газових мереж зовнішнього газопостачання об'єкта замовника від місця забезпечення потужності до точки приєднання). При цьому вартість плати за приєднання повинна бути зменшена на вартість проектно-кошторисної документації.

За таких обставин, колегія суддів, всупереч доводам апеляційної скарги позивача, вважає дії ПАТ "Сумигаз", які полягають у визначенні вартості приєднання об'єктів газоспоживання (газопостачання) замовників, яке не є стандартним приєднанням без урахування показників кошторисної документації, розробленої сторонніми суб'єктами господарювання порушенням антимонопольного законодавства , передбаченого пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Одночасно колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, на противагу доводам апеляційної скарги, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає дії позивача, які полягають у стягненні плати за роботи з погодження проектів газопостачання у разі виконання проектних робіт ПАТ "Сумигаз" порушенням антимонопольного законодавства, враховуючи наступне.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи № 02-06/30-2014, за результатом аналізу актів прийому та передачі проектно-кошторисної документації та договорів купівлі-продажу проектно-кошторисної документації при нестандартному приєднанні встановлено, що до складу проектно-кошторисної документації позивачем включено роботи з погодження проектів на надання послуги з приєднання.

Розмір плати за погодження проектів на надання послуги з приєднання відповідно до прейскурантів цін №№ 18-3, 18-5 (а.с. 120) становить:

-для житлових індивідуальних будинків - 58,57 грн. (з ПДВ) відповідно до прейскуранту цін № 18-3, що введений у дію 21 жовтня 2013 року;

-для житлових будинків квартирного типу, промислових підприємств, комунально-побутових об'єктів - 223,66 грн. (з ПДВ) відповідно до прейскуранту № 18-5, що введений у дію 21 жовтня 2013 року.

Колегія суддів приймає до уваги, що плату за погодження проектів при надання послуги з приєднання позивач стягує також у разі виконання проектів безпосередньо спеціалістами ПАТ "Сумигаз".

Замовники не можуть відмовитись від оплати робіт з погодження проектів газопостачання, що були виконані спеціалістами позивача, оскільки у такому випадку вони не зможуть отримати послугу з приєднання власного газоспоживаючого обладнання до мережі позивача.

Наведені обставини підтверджуються актами прийому та передачі проектно-кошторисної документації (Том 1 а.с. 121-122).

В той же час, відповідно до листа НКРЕ від 11.08.2014 року № 4816/16/47-14 (Том 1 а.с. 130-131), погодження проектно-кошторисної документації має входити до переліку робіт, який визначається проектно-кошторисною документацією, а вартість погодження проектно-кошторисної документації повинна бути включена до загальної вартості послуги з нестандартного приєднання.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, у випадку виготовлення проектної документації газорозподільним підприємством (позивачем), погодження цієї документації повинно здійснюватись газорозподільним підприємством безкоштовно.

Стягнення позивачем вищезазначеної плати із замовників призводить до збільшення вартості нестандартного приєднання до газових мереж.

Таким чином, дії позивача, які полягають у стягненні плати за роботи з погодження проектів газопостачання у разі виконання проектних робіт ПАТ "Сумигаз" обґрунтовано визнано відповідачем як порушення, передбачене пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини 2 статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним становищем в частині встановлення таких умов реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку послуг, пов'язаних з приєднанням до мереж газопостачання, в територіальних (географічних) межах Сумської області, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з позицією місцевого господарського суду, вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Стосовно зустрічних позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Статтею 239 Господарського кодексу України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання.

Згідно частини третьої статті 56 зазначеного Закону особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Відповідно до наданих позивачем письмових доказів, копія рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 90 від 26.11.2013 року про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, отримана уповноваженим представником позивача 28.11.2014 року.

Отже, кінцевим терміном сплати позивачем штрафу є 29.01.2015 року, проте станом на дату подання зустрічного позову (19.02.2015 року) нараховані штрафні санкції сплачено не було.

Згідно з пунктом 8 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", протягом п'яти днів з дня сплати штрафу суб'єкт господарювання зобов'язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Станом на день розгляду спору штраф позивачем не сплачено, доказів зворотнього суду не надано.

Таким чином, позивач, всупереч вимогам частини другої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", ухилився від сплати, накладеного на нього штрафу.

Відповідно до частини сьомої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, органи Антимонопольного комітету України стягують штраф в судовому порядку.

Враховуюче вищевикладене, колегія суллів вважає позовні вимоги за зустрічним позовом щодо стягнення з позивача штрафів у загальному розмірі 27200,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 06.04.15 у справі № 920/143/15 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 06.04.15 у справі № 920/143/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18 червня 2015 року.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.