ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015 р. Справа№ 914/344/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафест» (м. Київ)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (м. Львів)

про: стягнення 91986,29 грн. - пені, збитків у вигляді неодержаних прибутків в розмірі 60000,00 грн.

Головуючий суддя: Пазичев В.М.

Суддя: Бортник О.Ю.

Суддя: Манюк П.Т.

При секретарі: Пшеничній В.С.

Представники:

від позивача: Кость Я.Р. - довіреність б/н від 24.04.2015 року.

від відповідача: Шнир О.Б. - довіреність б/н від 08.04.2015 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафест» (м. Київ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (м. Львів) про стягнення 91986,29 грн. - пені, збитків у вигляді неодержаних прибутків в розмірі 60000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.02.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 12.02.2015 року. Ухвалою суду від 12.02.2015 року розгляд справи відкладено до 19.02.2015 року, у зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 19.02.2015 року розгляд справи відкладено до 03.03.2015 року, у зв'язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 03.03.2015 року розгляд справи відкладено до 17.03.2015 року, у зв'язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 17.03.2015 року розгляд справи відкладено до 08.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 08.04.2015 року розгляд справи відкладено до 15.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 15.04.2015 року розгляд справи відкладено до 20.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 20.04.2015 року розгляд справи відкладено до 27.04.2015 року, в зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 27.04.2015 року розгляд справи відкладено до 06.05.2015 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 06.05.2015 року розгляд справи відкладено до 19.05.2015 року, згідно клопотання сторін. Ухвалою суду від 19.05.2015 року розгляд справи відкладено до 03.06.2015 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 03.06.2015 року розгляд справи відкладено до 10.06.2015 року, для надання доказів.

Згідно із ухвалою суду від 16.04.2015 року, призначено колегіальний розгляд справи № 914/344/15 у складі трьох суддів. Згідно із вимогами ст. 21 ГПК України, 16.04.2015 року автоматизованою системою документообігу суду здійснено визначення складу колегії суддів для розгляду справи. Внаслідок автоматизованого розподілу визначено колегію суддів для розгляду справи в складі: Головуючий суддя - Пазичев В.М., судді Манюка П.Т. та судді Бортник О.Ю.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 05.02.2015 року, про відкладення від 12.02.2015 року, від 19.02.2015 року, від 03.03.2015 року, від 17.03.2015 року, від 08.04.2015 року, від 15.04.2015 року, від 20.04.2015 року, від 27.04.2015 року, від 06.05.2015 року, від 19.05.2015 року, від 03.06.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

19.02.2015 року за вх. № 7011/15 позивач подав клопотання по справі

03.03.2015 року за вх. № 8944/15 позивач подав пояснення по справі.

17.03.2015 року за вх. № 11384/15 позивач подав пояснення по справі.

17.03.2015 року за вх. № 1159/15 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

06.04.2015 року за вх. № 1454/15 позивач подав клопотання по справі.

27.04.2015 року за вх. № 17314/15 позивач подав заперечення на відзив.

27.04.2015 року за вх. № 17316/15 позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

05.05.2015 року за вх. № 18370/15 позивач подав заяву про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

06.05.2015 року за вх. № 1898/15 позивач клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

19.05.2015 року за вх. № 20419/15 позивач подав додаткові письмові пояснення по справі.

10.06.2015 року за вх. № 23762/15 позивач подав пояснення по справі.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 05.02.2015 року, про відкладення від 12.02.2015 року, від 19.03.2015 року, від 03.03.2015 року, від 17.03.2015 року, від 08.04.2015 року, від 15.04.2015 року, від 20.04.2015 року, від 27.04.2015 року, від 06.05.2015 року, від 19.05.2015 року, від 03.06.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

08.04.2015 року за вх. № 1486/15 відповідач подав клопотання по справі.

15.04.2015 року за вх. № 15348/15 відповідач подав відзив на позовну заяву.

15.04.2015 року за вх. № 15522/15 відповідач подав клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

18.05.2015 року за вх. № 20221/15 відповідач подав нормативно та документально підтверджене пояснення позиції відповідача в справі.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 10.06.2015 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 09.07.2014 р. між ТОВ «Террафест» (надалі - позивач) та ТОВ «Габен» (надалі - відповідач) було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 (надалі - Договір), за яким відповідачем було взято на себе зобов'язання поставити сільськогосподарську продукцію у строки та на умовах, що сторони погодять між собою у Додаткових угодах до нього.

Позивач зазначає, що, згідно Додаткової угоди № 1 до Договору поставки, відповідач зобов'язаний був поставити 500 тонн ячменю 3 класу за ціною 1700,00 грн./тонна (загальна вартість 850 000,00 грн.) у строк до 01.08.2014 р. В свою чергу, в порядку, який визначено п. 2.3.1 Договору поставки, позивачем було завчасно оплачено 60 % вартості товару шляхом передплати на рахунок відповідача у розмірі 510 000,00 грн.

Однак, за твердженням позивача, в порушення п. 1.1. Договору поставки, відповідачем не було виконано свої зобов'язання за договором.

Позивач звертає увагу на те, що одностороння відмова від виконання зобов'язань за Договором поставки та Додатковою угодою № 1 підтверджується, окрім іншого, поверненням відповідачем суми передоплати позивачу та частковим зарахуванням зазначених коштів в рахунок оплати товару за Додатковою угодою № 2 від 14.08.2014 р.

Позивач зазначає, що станом на 01.01.2015 р. жодних дій щодо належного виконання зобов'язань за Договором поставки відповідачем не вчинено.

Позивач наголошує, що, згідно п. 6.1. Договору поставки, у випадку, якщо поставка конкретної партії товару буде здійснена пізніше строків, що встановлені сторонами у додаткових угодах, постачальник зобов'язаний сплатити на користь покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості (ціни) непоставленого товару.

Отже, за твердженням позивача, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню у розмірі 91 986,29 грн.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач зазнав збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода), на які мав право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання відповідачем. Так, 10.07.2014 р. між позивачем та ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД» було укладено Договір Поставки № К1407-6046, за яким позивач зобов'язувався поставити 1 000 тонн ячменю у строк до 15.08.2014 року.

Позивач зазначає, що із загальної кількості товару в 1000 тонн, ТОВ «Террафест» розраховував поставити ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.» 500 тонн продукції, яка мала бути поставлена відповідачем за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14. Однак, внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, для уникнення порушення власних зобов'язань за Договором Поставки № К1407-6046 перед ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.», позивач вимушений був у терміновому порядку укладати Договір купівлі-продажу № 24/07-01 з ТОВ «Регіон Трейд» для закупівлі непоставлених 500 тонн продукції за маловигідною для себе ціною.

Позивач наголошує, що за Договором купівлі-продажу № 24/07-01 ціна продукції становить 2200,00 грн./тонна. Отже, внаслідок порушення відповідачем умов Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, позивачу було заподіяно збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода) в розмірі 60 000, 00 грн., виходячи з наступного розрахунку:

500 тонн * (2 200,00 грн. - 2 080,00 грн.) = 60 000,00 грн., де:

500 тонн - кількість непоставлених тонн ячменю 3 класу за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14;

2 200, 00 грн. - ціна за 1 тонну товару, згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01;

2 080,00 грн. - ціна за 1 тонну товару, згідно Додаткової угоди 2 від 14.08.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

При обрахунку втраченої вигоди позивач вважає за можливе використати ціну на товар, виходячи з умов Додаткової угоди 2 від 14.08.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, оскільки ціна відповідає базису поставки Договору купівлі-продажу № 24/07-01 (базис поставки СРТ), тоді як Додатковою угодою 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 передбачений базис поставки ЕХW.

За твердженням позивача, загальна сума збитків, що була завдана невиконанням відповідачем умов Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 складає 151986,29 грн.

З метою врегулювання вказаної ситуації в досудовому порядку, позивачем було направлено відповідачу претензію від 24.10.2014 р. з проханням відшкодувати збитки, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення від 27.10.2014 р. Проте, відповідач вимоги позивача проігнорував, збитки, завдані невиконанням Додаткової угоди 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 не відшкодував.

У додаткових поясненнях позивач зазначає, що, згідно з частиною першою статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, збитками вважаються, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини другої статті 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом частини першої статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (упущена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно з приписами статті 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

На підтвердження своєї позиції щодо наявності всіх елементів складу правопорушення відповідача позивач зазначає, що 10.07.2014 р. між позивачем та ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.» було укладено Договір поставки № К1407-6046, за яким позивач зобов'язувався поставити 1000 тонн ячменю у строк до 15.08.2014 року. Із загальної кількості товару в 1000 тонн, ТОВ «Террафест» розраховував поставити ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.» 500 тонн продукції, яка мала бути поставлена відповідачем за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

Позивач зазначає, що протиправна поведінка відповідача полягає у його бездіяльності - невиконанні взятих на себе зобов'язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, а також у його діях - поверненні суми передоплати за поставку товару, що була сплачена позивачем (докази містяться у матеріалах справи).

Позивач звертає увагу на те, що шкідливий результат поведінки відповідача - збитки (втрачена вигода), розрахована позивачем шляхом порівняння своїх доходів при умові виконання відповідачем своїх зобов'язань належним чином та реально одержаного доходу при односторонній відмові відповідача від виконання умов Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

За твердженням позивача, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками полягає у тому, що внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, для уникнення порушення власних зобов'язань за Договором Поставки № К1407-6046 перед ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.», позивач вимушений був у терміновому порядку укладати Договір купівлі-продажу № 24/07-01 з ТОВ «Регіон Трейд» для закупівлі непоставлених 500 тонн продукції за маловигідною для себе ціною. Зазначені дії, окрім іншого, свідчать про вжиття позивачем, як кредитором, достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків та зменшити їх.

Позивач вважає, вина відповідача випливає з аналізу всіх попередніх елементів його правопорушення та полягає у його умисному порушенні умов договору поставки, грубому невиконанні взятих на себе зобов'язань шляхом повернення коштів передоплати замість поставки продукції за договором, що і спричинило зазначені негативні наслідки для позивача.

Позивач зазначає, що, відповідно до п. 5 Додаткової угоди № 2 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, сторони погодили між собою, що попередньо сплачені кошти за непоставлений товар, згідно Додаткової угоди № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, у розмірі 222 976,00 грн. зараховуються в оплату товару за Додатковою угодою № 2 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14. Фактично, таким зарахуванням позивачем було сплачено за 107 200 тонн товару, що раніше був поставлений відповідачем, виходячи з ціни за тону 2 080,00 грн.

Отже, за твердженням позивача, внаслідок порушення відповідачем умов Додаткової угоди № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, позивачу було заподіяно збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода) в розмірі 47 136,00 грн., виходячи з наступного розрахунку:

(500 тонн - 107 200 тонн) * (2 200,00 грн. - 2 080,00 грн.) = 47 136,00 грн., де:

500 тонн - кількість непоставлених тонн ячменю 3 класу за Додатковою угодою № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14;

107 200 тонн - кількість поставлених тонн ячменю 3 класу за Додатковою угодою № 2 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, за які було сплачено зарахуванням коштів, попередньо сплачених за поставку згідно Додаткової угоди № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

2 200, 00 грн. - ціна за 1 тонну товару згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01;

2 080,00 грн. - ціна за 1 тонну товару згідно Додаткової угоди 2 від 14.08.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

06.04.2015 року за вх. № 1454/15 позивач подав заяву про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 91916 (дев'яносто одна тисяча дев'ятсот шістнадцять) грн. 43 коп.- пені, збитків у вигляді неодержаних прибутків в розмірі 47136 (сорок сім тисяч сто тридцять шість) грн. 00 коп.

На думку позивача, посилання уповноваженого представника відповідача на ст. 653 ЦК України є недоцільним, оскільки вказаними Додатковими угодами сторони врегулювали між собою різні зобов'язання щодо виконання Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14. Так, зобов'язання за Додатковими угодами відрізняются за всіма істотними умовами, а саме: кількості товару, що підлягає поставці, його ціни та строків поставки.

Позивач зазначає, що жодним договором, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено припинення зобов'язання, яке виникло відповідно до Додаткової угоди № 1, у той же час, п. 6.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 чітко передбачена відповідальність відповідача щодо порушення строків поставки, які будуть встановлені додатковими угодами.

Договором поставки с/г продукції від 09.07.2014 р. № 09/07/14 у п. 1.1. визначено, що товар, ціна та порядок її визначення, найменування, асортимент, строки і умови поставки передбачені в цьому договорі та в додатковій (их) угоді(ах) до цього договору. Тобто, додаткова угода передбачає істотні умови кожної партії поставки, тобто, окреме зобов'язання.

Позивач зазначає, що у п. 8.1 Договору зазначено, що всі додатки, зміни та/чи доповнення до цього договору дійсні лише у випадку, якщо вони викладені в письмовій формі та підписані повноваженими представниками сторін. Оскільки були укладені дві окремі додаткові угоди і не відбувалась жодна зміна зобов'язань, тому і підписані сторонами документи не мали назви «зміни до договору» і не містили умови чи посилання на заміну будь-яких обов'язків сторін.

Позивач наголошує, що ч.ч. 1, 2 ст. 604 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новацію характеризують наступні ознаки:

наявність взаємної згоди сторін щодо припинення дії попереднього зобов'язання та щодо умов нового зобов'язання;

наявність умови про припинення попереднього зобов'язання;

припинення всіх додаткових зобов'язань;

виникнення між тими ж особами нового зобов'язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання.

За твердженням позивача, жодної із наведених вище ознак зобов'язання сторін по Додатковій угоді № 2 до договору поставки, укладеного між сторонами не містить. Доказів зворотнього суду не подано. Відтак, Додаткова угода № 1 та Додаткова угода № 2 є окремими зобов'язаннями сторін.

Позивач наголошує, що включення до Додаткової угоди № 2 п. 5 щодо зарахування грошових коштів у розмірі 222 976,00 грн., які було сплачено як передоплату товару за Додатковою угодою 1, в рахунок оплати товару за Додатковою угодою № 2 зумовлено тим, що відповідачем протягом тривалого часу не було ані поставлено вже передоплачений товар, ані повернуто кошти. Тобто, оцінивши свої господарські ризики, враховуючи власні зобов'язання перед іншими контрагентами, позивач був вимушений пристати на такі умови відповідача та таким чином, хоча б частково запобігти власним збиткам.

Також, на думку позивача, абсурдним та незаконним є посилання на той факт, що часткове повернення відповідачем сплаченої позивачем передоплати зумовило прострочення кредитора, внаслідок чого зобов'язання відповідача не було виконане. Позивач звертає увагу, що позивачем виконані всі обов'язки, які було на нього покладено господарськими договорами і лише недобросовісна поведінка відповідача зумовила порушення зобов'язань.

Щодо нарахування збитків у вигляді втраченої вигоди, позивач наполягає на стягненні збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода) в розмірі 47 136,00 грн. (відповідно до заяви про уточнення та зменшення позовних вимог). Позивачем додатково надані видаткові накладні щодо поставок ТОВ «Регіон-Трейд».

Позивач наголошує, що відповідачем поверталися грошові кошти не лише за невиконання поставки за Додатковою угодою № 1, а і за не здійснення поставки у повному обсязі за Додатковою угодою № 2.

У відзиві на позовну відповідач зазначає, що Сторони, уклавши Додаткову угоду № 2 від 14.08.2014 р., змінили зобов'язання, встановлені Додатковою угодою № 1 від 09.07.2014 р.

Відповідно до ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Аналогічні положення передбачені і ст. 204 ГК України.

В свою чергу, згідно ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору, зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі зміни або розірвання договору, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За твердженням відповідача, про зміну сторонами зобов'язань за Додатковою угодою № 1 від 09.07.2014 р. в результаті укладення Додаткової угоди № 2 від 14.08.2014 р. свідчить те, що Сторони в п. 5 Додаткової угоди № 2 від 14.08.2014 р. передбачили, що попередньо сплачені кошти за непоставлений товар згідно Додаткової угоди № 1 у розмірі 222976 грн. зараховуються в оплату товару за Додатковою угодою № 2. Наведена умова свідчить про відмову обох сторін від виконання зобов'язань за Додатковою угодою №1 та встановлення нових (змінених) умов в Додатковій угоді № 2.

Відповідач, отримавши 10.07.2014 р. від позивача передоплату в сумі 510 000 грн., пізніше здійснив часткове повернення вказаної передоплати, повернувши позивачу суму коштів в розмірі 332 988 грн. При цьому, від позивача не надходило жодних заперечень щодо повернення йому суми передоплати, що свідчить про зміну сторонами зобов'язань, визначених Додатковою угодою № 1 (виписки банку про повернення передоплати додаються).

Відповідач звертає увагу на те, що позивач, розраховуючи в позовній заяві розмір втраченої вигоди, виходив з кількості непоставленого товару в 500 тон та ціну вказував в розмірі 2080 грн./тону, яка передбачена саме Додатковою угодою № 2. Так само, позивач при вказаному розрахунку (згідно заяви про зменшення позовних вимог) враховував часткову поставку товару відповідачем за Додатковою угодою № 2. Тобто позивач, роблячи розрахунки бере до уваги істотні умови саме Додаткової угоди № 2, чим доводить факт зміни зобов'язань.

Відповідач зазначає, що позивач, розраховуючи суму втраченої вигоди за невиконання умов Додаткової угоди № 1, бере за основу для визначення ціни товару умови поставки, передбачені, чомусь, саме Додатковою угодою № 2 (умови СРТ - Южний морський торгівельний порт), а не умови поставки за Додатковою угодою № 1 (EXW - Елеватор ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського»). Наведене доводить, що позивач та відповідач змінили зобов'язання, визначені в Додатковій угоді №1.

Відповідач зазначає, що, якщо позивач, виходячи з позовних вимог, вимагає відшкодування збитків, то наведене свідчить, що кредитор (позивач) втратив інтерес до виконання зобов'язання боржником за Додатковою угодою № 1 та вкотре свідчить про зміну зобов'язань.

Відповідач наголошує, що позивач неправильно провів розрахунок пені за непоставлений товар та не врахував змінених зобов'язань згідно Додаткової угоди № 2 та не врахував факту часткової поставки товару. Про безпідставність нарахування пені за Додатковою угодою №1 свідчить те, що Сторони, укладаючи Додаткову угоду № 2, змінили зобов'язання за Додатковою угодою № 1 в частині строків та кількості поставки товару, відповідно, немає підстав для нарахування пені з вартості 500 тон непоставленого товару та позивачем безпідставно вказано при розрахунку пені строки прострочення з поставки товару за Додатковою угодою № 1 в 103 та 49 днів.

На думку відповідача, якщо брати до уваги вимоги п. 2.3.1. Договору поставки сільськогосподарської продукції №09/07/14 від 09.07.2014 р. про здійснення передоплати в розмірі 60 % та факт зарахування сторонами в п. 5 Додаткової угоди № 2 попередньо сплачених коштів в розмірі 222976 грн. за непоставлений товар в рахунок оплати товару за Додатковою угодою № 2 та факт повернення відповідачем 332988 грн. передоплати, то можна стверджувати про невиконання позивачем вимог п. 2.3.1. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. в частині виконання Додаткової угоди № 1, а, отже, про прострочення кредитора. В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

На думку відповідача, позивач не довів факту заподіяння йому шкоди (втраченої вигоди):

1) Позивач не довів того, що він придбав ячмінь 3-го класу на менш вигідних умовах в ТзОВ «Регіон-Трейд». Зокрема, позивачем в доведення факту поставки товару не надано видаткових накладних, які є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що доводять факт здійснення господарської операції. Наявність Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р., платіжних доручень про оплату та листа ТзОВ «Регіон-Трейд» № 0408/1 від 04.08.2014 р. з інформацією про відвантажені вагони не є належними та допустимими доказами поставки товару, оскільки, згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які, відповідно до законодавства, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, за твердженням відповідача, позивач згідно Договору поставки № К1407-6046 від 10.07.2014 р. з ТзОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД» мав поставити 1000 метричних тон ячменю саме фуражного (п.1.1. та п.3.1.), з яких 500 тон фуражного ячменю позивач придбав в ТзОВ «Регіон-Трейд», згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р. із строком поставки до 05.08.2014 р. (п.1.1. та п.3.1. Договору № 24/07-01) та видаткової накладної № РН-00035 від 08.08.2014 р., а другу половину в 500 тон ячменю, чомусь, 3-го класу позивач планував придбати у відповідача, згідно Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. та Додаткової угоди № 1 від 09.07.2014 р. із строком поставки до 01.08.2014 р., потім згідно Додаткової угоди № 2 від 14.08.2014 р. із строком поставки до 20.08.2014 р.

Більш того, позивач придбавав у відповідача ячмінь 3-го класу, а в ТзОВ «Регіон-Трейд» і потім продавав ТзОВ «Луї Дрейфує Комодітіз Україна ЛТД» ячмінь фуражний.

2) Розрахунок втраченої вигоди є необгрунтованим, оскільки відповідач мав поставити ячмінь 3-го класу, а предметом договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р., укладеного між позивачем та ТзОВ «Регіон-Трейд», є ячмінь фуражний, ціна якого може відрізнятись від ціни ячменю 3-го класу. Відповідно, позивач порівнює ціни різних за характеристиками товарів.

Також, за твердженням відповідача, позивачем при розрахунку втраченої вигоди не враховано умов поставки товару. Так, за Додатковою угодою № 1 умови поставки передбачені EXW - Елеватор ПрАТ «Агрофірма «Зоря ім. Плютинського», тобто поставка здійснюється за рахунок позивача (відповідно ціна ячменю менша), а згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р., укладеного між позивачем та ТзОВ «Регіон-Трейд», передбачені умови поставки СРТ - порт Южний. Наведене доводить, що ціна ячменю фуражного, придбаного в ТзОВ «Регіон-Трейд», визначена з врахуванням вартості його доставки до с. Візірка Одеської області, відповідно, вартість такого ячменю фуражного є більшою і становить 2200 грн./тону.

Згідно накладних на перевезення залізничним транспортом від 29.08.2014 р. вартість перевезення 54 тон ячменю до с. Візірка Одеської області становить 11092 грн., що з розрахунку за одну тону становить 205 грн. Відповідно, вартість ячменю 3-го класу на умовах поставки СРТ - порт Южний за умовами Додаткової угоди № 2 (виходячи з ціни якої позивач робить розрахунок) становитиме 2285 грн. (2080 грн. + 205 грн.). що є значно більшим, а ніж ціна ячменю фуражного в розмірі 2200 грн./тону, придбаного в ТзОВ «Регіон-Трейд» на таких же умовах поставки СРТ - порт Южний.

Таким чином, на думку відповідача, з наведеного вбачається, що позивач придбав товар в ТзОВ «Регіон-Трейд» на більш вигідних умовах та додатково заробив 85 грн. на тоні придбаного в ТзОВ «Регіон-Трейд» ячменю, що доводить безпідставність вимог про стягнення втраченої вигоди.

На думку відповідача, за даними відповідача та виходячи з доказів, доданих до матеріалів справи, позивач винен відповідачу 46296,80 гривень. Так, 10.07.2014 р. позивач перерахував на рахунок відповідача суму передоплати в розмірі 510 000 грн., пізніше відповідач здійснив часткове повернення вказаної передоплати в сумі 332 988 грн. (платежі по 100 000 грн., 10 000 грн., 200 000 грн., 22987,84 грн., 0,16 грн.) та здійснив поставку товару згідно Видаткових накладних № 230/0122 від 04.09.2014 р. та № 100/0335 від 18.09.2014 р. на загальну суму 223 308,80 грн. Таким чином, позивач винен відповідачу 46296,80 грн. (510 000 грн. - 332988 грн. - 223 308,80 грн. = - 46296,80 грн.).

Відповідачем контррозрахунок пені та втраченої вигоди не наданий, оскільки відповідач вважає, що він взагалі не зобов'язаний сплачувати пеню і втрачену вигоду. Відповідач заперечує наявність фактичних та правових підстав для здійснення позивачем нарахування пені і втраченої вигоди.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського Кодексу України, господарське зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання не допускаєтся. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 09.07.2014 р. між ТОВ «Террафест» (надалі - позивач) та ТОВ «Габен» (надалі - відповідач) було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 (надалі - Договір) за яким відповідачем було взято на себе зобов'язання поставити сільськогосподарську продукцію у строки та на умовах, що сторони погодять між собою у Додаткових угодах до нього.

Згідно Додаткової угоди № 1 до Договору поставки, відповідач зобов'язаний був поставити 500 тонн ячменю 3 класу за ціною 1700,00 грн./тонна (загальна вартість 850 000,00 грн.) у строк до 01.08.2014 р. В свою чергу, в порядку, який визначено п. 2.3.1 Договору поставки, позивачем було попередньо оплачено 60 % вартості товару шляхом передплати на рахунок відповідача у розмірі 510 000,00 грн.

Однак, в порушення п. 1.1. Договору поставки, відповідачем не було виконано свої зобов'язання за Договором.

Згідно п. 6.1. Договору поставки, у випадку, якщо поставка конкретної партії товару буде здійснена пізніше строків, що встановлені сторонами у додаткових угодах, постачальник зобов'язаний сплатити на користь покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості (ціни) непоставленого товару.

За твердженням позивача, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню у розмірі 91 986,29 грн.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач зазнав збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода), на які мав право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання відповідачем. Так, 10.07.2014 р. між позивачем та ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД» було укладено Договір Поставки № К1407-6046, за яким позивач зобов'язувався поставити 1 000 тонн ячменю у строк до 15.08.2014 року.

Позивач зазначає, що із загальної кількості товару в 1000 тонн, ТОВ «Террафест» розраховував поставити ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.» 500 тонн продукції, яка мала бути поставлена відповідачем за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14. Однак, внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, для уникнення порушення власних зобов'язань за Договором Поставки № К1407-6046 перед ТОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД.», позивач вимушений був у терміновому порядку укладати Договір купівлі-продажу № 24/07-01 з ТОВ «Регіон Трейд» для закупівлі непоставлених 500 тонн продукції за маловигідною для себе ціною.

Позивач наголошує, що за Договором купівлі-продажу № 24/07-01 ціна продукції становить 2200,00 грн./тонна. Отже, внаслідок порушення відповідачем умов Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, позивачу було заподіяно збитків у вигляді неодержаних прибутків (втрачена вигода) в розмірі 60 000, 00 грн., виходячи з наступного розрахунку:

500 тонн * (2 200,00 грн. - 2 080,00 грн.) = 60 000,00 грн., де:

500 тонн - кількість не поставлених тонн ячменю 3 класу за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14;

2 200, 00 грн. - ціна за 1 тонну товару згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01;

2 080,00 грн. - ціна за 1 тонну товару згідно Додаткової угоди 2 від 14.08.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14.

При обрахунку втраченої вигоди позивач вважає за можливе використати ціну на товар, виходячи з умов Додаткової угоди 2 від 14.08.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, оскільки ціна відповідає базису поставки Договору купівлі-продажу № 24/07-01 (базис поставки СРТ), тоді як Додатковою угодою 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 передбачений базис поставки ЕХW, хоча предметом даного позову є стягнення збитків за невиконання відповідачем господарських зобов'язань саме за Додатковою угодою № 1, а за твердженням позивача, Додаткова угода № 1 та Додаткова угода № 2 є окремими, непов'язаними між собою правочинами.

За твердженням позивача, загальна сума збитків, що була завдана невиконанням відповідачем умов Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 складає 151986,29 грн.

З метою врегулювання вказаної ситуації в досудовому порядку, позивачем було направлено відповідачу претензію від 24.10.2014 р. з проханням відшкодувати збитки, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення від 27.10.2014 р. Проте, відповідач вимоги позивача проігнорував, збитки, які, на думку позивача, завдані невиконанням Додаткової угоди 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14, не відшкодував.

Отже, як зазначено в позовній заяві, а також наголошено у судових засіданнях в ході розгляду справи, підставою звернення позивача з позовом є, на його думку, невиконання відповідачем умов саме за Додатковою угодою № 1, оскільки, за твердженням позивача, Додаткова угода № 1 та Додаткова угода № 2 є самостійними правочинами та такими, що виконання умов одної не залежить від виконання умов другої.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

06.04.2015 року за вх. № 1454/15 позивач подав заяву про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 91916 (дев'яносто одна тисяча дев'ятсот шістнадцять) грн. 43 коп.- пені, збитків у вигляді неодержаних прибутків в розмірі 47136 (сорок сім тисяч сто тридцять шість) грн. 00 коп., в зв'язку з тим, що, крім допущення помилки при обрахунку пені, позивачем визнано, що відповідачем, на виконання зобов'язань за Договором, до подачі позову було поставлено 107,2 тонни передбаченого Договором товару.

Однак, при укладенні Додаткової угоди № 2, в п. 5 якої зазначено, що сторони погодили між собою, що попередньо сплачені грошові кошти за непоставлений товар згідно Додаткової угоди № 1 до Договору № 09/07/14 від 14.08.2014 р. у розмірі 222976,00 грн. зараховуються в оплату за Додатковою угодою № 2 Договору № 09/07/14 від 14.08.2014 р., позивачем порушено зобов'язання, взяті на себе п.п. 2.3.1. п. 2.3. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., оскільки при зарахуванні вищезазначених коштів в оплату товару за Додатковою угодою № 2 та непредставлення належних та допустимих доказів, що підтверджують компенсацію позивачем цих коштів для виконання умов Додаткової угоди № 1, має місце порушення позивачем своїх зобов'язань за Додатковою угодою № 1, тобто прострочення кредитора з моменту укладення Додаткової угоди № 2, а саме: з 14.08.2014 року.

Адже, якщо брати до уваги вимоги п. 2.3.1. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. про здійснення передоплати в розмірі 60 % та факт зарахування сторонами в п. 5 Додаткової угоди № 2 попередньо сплачених коштів в розмірі 222976,00 грн. за непоставлений товар в рахунок оплати товару за Додатковою угодою № 2, то можна стверджувати про невиконання позивачем вимог п. 2.3.1. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. щодо виконання Додаткової угоди № 1, а, отже, про прострочення кредитора. В свою чергу, згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, виходячи з того, що згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 від 09.07.2014 р. до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., постачальник зобов'язувався поставити на користь Покупця зазначену кількість товару, відповідно до умов Договору № 09/07/14 в термін до 01.08.2014 р., а Додатковою угодою № 2, в п. 5 якої зазначено зарахування коштів в розмірі 222976,00 грн., що були перераховані позивачем на виконання п.п. 2.3.1. п. 2.3. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., ці кошти були вилучені з суми, що була передбачена для забезпечення виконання умов Додаткової угоди № 1, тому порушення відповідачем своїх зобов'язань за Додатковою угодою № 1 до Договору поставки № 09/07/14 мало місце в період з 01.08.2014 р. (терміну виникнення права вимоги у позивача за Додатковою угодою № 1) до 14.08.2014 р. (терміну оформлення Додаткової угоди № 2).

Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем було прострочено зобов'язання по Додатковій угоді № 1 у вигляді непоставки ячменю в період з 01.08.2014 року по 13.08.2014 року, внаслідок чого йому була нархована пеня у розмірі 7568 (сім тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 49 коп.

Разом з тим, не може бути взято до уваги твердження відповідача про те, що не підлягає до застосування п. 6.1. Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., в якому зазначено, що, у випадку, якщо поставка конкретної партії Товару буде здійснена пізніше строків, що встановлені та визначені Сторонами в Додаткових угодах до цього Договору, Постачальник зобов'язаний сплатити на користь Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості (ціни) непоставленого Товару, оскільки нарахування пені стосується тільки грошових зобов'язань, а прострочення поставки товару не є грошовим зобов'язанням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 14 та ст. 629 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Право на стягнення з боржника (постачальника) пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару чи поставленого з порушенням строків виникло у позивача на підставі п. 6.1 Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., а також на підставі п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору поставки 09/07/14 від 09.07.2014 р..

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). При цьому, передбачені у ч. 4 ст. 231 ГК України способи визначення договором розміру штрафних санкцій не є вичерпними, оскільки, по-перше, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України,сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Також, чинне законодавство не забороняє застосування штрафних санкцій (пені та штрафу) за прострочення виконання негрошового зобов'язання, встановлених ч. 2 ст. 231 ГК України, у правовідносинах між недержавними господарюючими суб'єктами, в тому числі й тоді, коли порушено господарське зобов'язання, в якому жодна із сторін не є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення не пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання не фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту. Отже, навіть суб'єкти господарських відносин, які не відносяться до державного сектора економіки, при укладенні договору законодавчо наділені правом забезпечувати виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (штрафної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірного негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, а також правом самостійно встановлювати розмір такої санкції з огляду на його невизначеність законом, чим спростовується твердження відповідача про помилкове застосування норми ч. 2 ст. 231 ГК України до спірних правовідносин.

Водночас, згідно з п. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Як роз'яснено в п.2.3 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. № 11, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису п. 2 ч. 1 тієї ж статті ГПК).

Разом з тим, за змістом п. 1 ст. 83 ГПК України, визнання договору недійсним повністю або у певній частині за власною ініціативою господарського суду є його правом, а не обов'язком,

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, сторони на підставі ст.ст. 6, 554, 627 ЦК України та ч. 4 ст. 231 ГК України, керуючись принципом свободи договору, правомірно визначили в договорі поставки пеню за кожен день прострочення виконання негрошового зобов'язання (щодо поставки товарів), тому суд не знайшов підстав для виходу за межі позовних вимог в порядку п. 1 ст. 83 ГПК України та не визнав вказаний договір недійсним у відповідній частині.

Крім того, позивач не довів факту заподіяння йому шкоди (втраченої вигоди). Про відсутність у позивача втраченої вигоди свідчить наступне:

Так, як стверджував позивач, він, згідно Договору поставки № К1407-6046 від 10.07.2014 р. з ТзОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД», мав поставити 1000 метричних тон ячменю саме фуражного, з яких 500 тон фуражного ячменю позивач придбав в ТзОВ «Регіон-Трейд» згідно Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р. із строком поставки до 05.08.2014 р. (п. 1.1. та п. 3.1. Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р.) та видаткової накладної № РН-00035 від 08.08.2014 р., а другу половину в 500 тон ячменю 3-го класу позивач планував придбати у відповідача, згідно Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. та Додаткової угоди № 1 від 09.07.2014 р. із строком поставки до 01.08.2014 р., потім, в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Додатковою угодою № 1, згідно Додаткової угоди № 2 від 14.08.2014 р. із строком поставки до 20.08.2014 р.

Однак, доводи позивача про наявність збитків спростовується такими обставинами. Так, твердження позивача про те, що внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., для уникнення порушення власного зобов'язання за Договором поставки № К 1407-6046 перед ТзОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД», позивач вимушений був у терміновому порядку укласти Договір купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р. з ТзОВ «Регіон-Трейд» для закупівлі непоставлених 500 тонн продукції з маловигідною для себе ціною, спростовується тим, що Договір купівлі-продажу № 24/07-01 був укладений 24.07.2014 р., тобто більше як за тиждень (8 днів) до терміну викоання відповідачем своїх зобов'язань за Додатковою угодою № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р., який встановлений у п. 2 до Додаткової угоди № 1 - 01.08.2014 р.

Про наведене свідчить та обставина, що позивач уклав договір з ТзОВ «Регіон-Трейд» 24.07.2014 р., а невиконання зобов'язань відповідачем по Додатковій угоді № 1 мало місце з 01.08.2014 р. (тобто пізніше) і позивач не міг знати наперед про можливість зриву строків поставки товару відповідачем. Наведене доводить безпідставність вимог позивача про стягнення втраченої вигоди, оскільки згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Незважаючи на вимоги суду належних та допустимих доказів повідомлення відповідачем на адресу позивача про відсутність можливості виконання своїх зобов'язань за Додатковою угодою № 1 учасниками процесу не надано. Позивач не зміг пояснити причини укладення Договору купівлі-продажу № 24/07-01, в порівнянні з умовами якого позивач значно раніше до настання терміну виконання господарського зобов'язання да Додатковою угодою № 1 до Договору поставки сільськогосподарської продукції № 09/07/14 від 09.07.2014 р. на наявність збитків (упущеної вигоди), стягнення яких є предметом позову.

Крім того, має місце суттєва різниця в умовах поставки з договорами, які порівнюються позивачем для визначення збитків (упущена вигода). Так, зокрема, за умовами Договору купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р. ставиться більше вимог до якості товару, по зрівнянню з Додатковою угодою № 1 до Договору № 09/07/14 від 09.07.2014 р., зокрема, вимоги по показнику «натура» на 20 г/л вище, що, відповідно, не могло не вплинути на підвищення ціни.

Крім того, якщо за Додатковою угодою № 1 до Договору № 09/07/14 від 09.07.2014 р. базис поставки: EXW - Елеватор ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського», Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Зоря, вул. Промислова, 3 (в редакції Інкотермс-2010), то за Договором купівлі-продажу № 24/07-01 від 24.07.2014 р.: СРТ порт Южний, ТОВ «ТІС-Зерно», 67543, Україна, Одеська обл., с. Візірка, вул. Чапаєвка, 60 (у подальшому іменується «Термінал») залізничним транспортом. Тобто, по останньому договору до ціни Товару включено витрати на вантажо-розвантажувальні роботи, зберігання та транспортування товару залізничним транспортом, а, можливо, ще й автомобільним.

Однак, незважаючи на вимоги суду, позивачем не надано обґрунтованого розміру вищезазначених витрат у ціні товару, тобто не доведено, що ціна в останньому випадку, з урахуванням вищенаведених обставин, буде вища ніж за умовами Додаткової угоди № 1.

Таким чином, надані позивачем договір, видаткова накладна та докази поставки ячменю від ТзОВ «Регіон-Трейд» не є належними та допустимими доказами заподіяння збитків у вигляді втраченої вигоди (неотриманого прибутку), оскільки такі доводять виконання позивачем взятих на себе окремих зобов'язань перед ТзОВ «Луї Дрейфус Комодітіз Україна ЛТД», а не в замін тих, які не виконані відповідачем.

Також, для застосування такого виду господарської санкції, як відшкодування збитків необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків, їх наявності та розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи, тому, зокрема, твердження позивача про те, що повернення відповідачем передоплати є протиправною поведінкою не відповідає чинному законодавству України. Пред'явлення ж вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила кредитора одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Отже, неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це рахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Аналогічної позиції дотримується Вищий Господарський суд України, зокрема, у своїй Постанові від 18.11.2014 р. по справі № 910/1887/14 (копія додається).

Однак, незважаючи на вимоги суду, позивачем не доведено наявність таких обставин.

Отже, судом встановлено, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 7568 (сім тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 49 коп. пені.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження частини своїх позовних вимог, а також уточнено (зменшено) позовні вимоги, а відповідач частину позовних вимог не спростував, суд прийшов до висновку, що уточнені (зменшені) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафест» (м. Київ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (м. Львів) в частині стягнення 7568 (сім тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 49 коп. пені є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1827,00 грн., та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 425 від 21.01.2015 року на суму 3039,73 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Уточнені (зменшені) позовні вимоги - задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Габен» (79012, м. Львів, вул. Бой-Желенського, 10/12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Террафест» (02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 11, ) 7568 (сім тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 49 коп. - пені та 151 (сто п'ятдесят одна) грн. 37 коп. судового збору.

3. В решті частині позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Головуючий суддя Пазичев В.М.

Суддя: Бортник О.Ю.

Суддя: Манюк П.Т.

Повний текст рішення виготовлено 12.06.2015 року.