ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" червня 2015 р.Справа № 916/1258/15-г

за позовом: Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт";

до відповідача: Державного підприємства "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів;

про стягнення 27291,60 грн.;

Суддя Горячук Н.О.

Представники:

Від позивача: за дов. Полубоярова К.В.;

Від відповідача: за дов. Хлопко В.Ф.;

В засіданні суду від 25.05.2015р. було оголошено перерву по 08.06.2015р. відповідно до ст.77 ГПК України.

Суть спору: Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Державного підприємства "Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне Управління морських шляхів заборгованості у сумі 27291,60грн. у тому числі 25027,50грн. основного боргу, 2264,10грн. пені.

Позивач на позовних вимогах наполягає.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві на позов та просить застосувати строки позовної давності.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

22.07.2005р. між Державним підприємством „Дніпро-Бузький морський торговельний порт" (правонаступником якого є Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт") (позивач, Замовник, ДП "ММТП") та Державним підприємством „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" (відповідач, Підрядчик, ДП „Чоразморшлях") укладено договір №21СП-116/220705 на проведення днопоглиблювальних робіт по реконструкції підхідного каналу ДП „ДБМТП" (далі договір) за яким Підрядник зобов'язується виконати днопоглиблювальні роботи на підхідному каналі ДП „ДБМТП" (розтрубі) самовідвізним землесосом, з транспортуванням вилученого ґрунту у підводний відвал на відстань до 6км., згідно проектної документації та виданому Замовником технічному завданню, в обсязі 200000куб.м., а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи у відповідності з проектною документацією, виданому Замовником технічному завданню та згідно з умовами договору (п.1.1. договору).

Згідно п. 1.1. договору підрядник зобов'язується виконати днопоглиблювальні роботи на підхідному каналі ДП „Дніпро-Бузький морський торговельний порт" (розтрубні) самовідвізним землесосом, з транспортуванням вилученого ґрунту у підводний відвал на відстань до 6 км, згідно проектної документації та виданому замовником технічному завданню, в обсязі 200 000 м3, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи у відповідності з проектною документацією, виданому замовником технічному завданню та завданню та згідно з умовами даного договору.

Відповідно до п. 2.1. договору підрядчик зобов'язаний у відповідності з проектною документацією та згідно з технічним завданням замовника виконати необхідну комплектацію земкаравану.

Згідно п. 2.12. договору підрядчик повинен розпочати та виконати днопоглиблювальні роботи в указаний договором термін.

Відповідно до п. 3.2. договору замовник зобов'язаний уповноважити дорученням свого представника на підписання актів за формою Ф-2, довідок про вартість виконаних робіт, документів по промірним роботам, вирішення усіх питань, які можуть виникнути під час виконання робіт за договором, з наданням підрядчику відповідного доручення одночасно з підписанням договору.

Наразі згідно п. 3.3.- 3.4 договору замовник повинен прийняти виконані підрядчиком роботи у відповідності зі ст.4 договору, також зобов'язаний оплатити виконані підрядчиком роботи у відповідності ст. 5 договору.

Відповідно до п. 4.1. договору приймання замовником робіт, виконаних підрядчиком за календарний місяць, виконуються шляхом підписання повноважними представниками замовника і підрядчика акту виконаних робіт за формою Ф-2 із зазначенням об'єму вилученого ґрунту та довідки про вартість виконаних робіт. Акт приймання за формою Ф-2 та довідка складаються не пізніше 30 числа кожного календарного місяця на підставі виконавчих промірів, підписуються замовником протягом трьох робочих днів з дати вручення, яка письмово підтверджується сторонами. Підписані обома сторонами акти за формою Ф-2 та Довідка є підставою для оплати робіт згідно зі ст. 5 даного договору.

Відповідно до п. 5.1. договору для підготовки до виконання днопоглиблювальних робіт за договором, замовник до початку виконання робіт перераховує на розрахунковий рахунок підрядчика 250000,00грн., які зараховуються як оплата підрядчику за виконання днопоглиблювальних робіт.

За умовами п.5.2. договору оплата за виконані роботи виконується замовником на підставі підписаних обома сторонами акту виконаних робіт за формою Ф-2 та довідки про вартість виконаних робіт, не пізніше трьох банківських днів з моменту виставлення рахунку на оплату, встановлену в протоколі узгодження договірної ціни на днопоглиблювальні роботи. Рахунок може бути виставлений тільки після підписання акту.

Згідно п. 5.4. договору остаточний розрахунок на виконані роботи по останньому акту повинен бути виконаний не пізніше 5-ти днів з моменту виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.2. договору у випадку прострочення своїх обов'язків, передбачених п. 4.1. договору, замовник сплачує підрядчику за кожен день прострочення пеню від суми зазначеної в наданому замовнику для підписання Акті виконаних робіт в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В п. 8.1. договору визначена дата початку днопоглиблювальних робіт - „08" серпня 2005 року. При цьому відповідно до п. 8.2. договору днопоглиблювальні роботи за договором в обсязі 200000 м3 повинні бути виконані протягом 50 календарних днів з дати початку виконання днопоглиблювальних робіт.

За умовами п. 11.1. договору останній набрав чинності з моменту підписання і діяв до „31"грудня 2005 року.

З метою забезпечення своєчасного виконання вищенаведених днопоглиблювальних робіт по реконструкції підхідного каналу, ДП „ДБМТП" виступило поручителем відповідно до ряду тристоронніх договорів поруки.

ДП „ДБМТП" виступило поручителем в межах тристороннього договору поруки №260106 від 26.01.2006р., укладеного між ДП „ДБМТП" (поручитель), ТОВ „Ранг" (кредитор) та ДП „Чоразморшлях" (Управління) (далі договір поруки).

Договір поруки укладено на забезпечення виконання зобов'язань за раніше укладеним шляхом обміну листами від 25.01.2006р. №032/42 та №7-16/03-2006 від 25.01.2006р. договором між ТОВ „Ранг" та ДП „Чоразморшлях" на постачання паливно-мастильних матеріалів.

Відповідно до п.1.2. договору поруки Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання зобов'язань Управління за договором постачання, у разі невиконання або неналежного виконання Управління цих зобов'язань.

Згідно п.2.1. договору поруки, передбачені договором зобов'язання Поручителя перед Кредитором обмежуються сплатою суми основного боргу в розмірі не більше 30000,00грн.

На підставі договору поруки, ТОВ „Ранг" поставило ДП „Чоразморшлях" за заявками останнього 7050л. дизельного палива на суму 25027,50грн.

Заборгованість відповідачем погашена не була, у зв'язку з чим ДП „ДБМТП" виконало його зобов'язання перед ТОВ „Ранг" перерахувавши суму вартості наданих відповідачу послуг в загальному розмірі 25027,50грн. на рахунок ТОВ „Ранг", що підтверджується платіжним дорученням №163 від 10.02.2006 року та актами звіряння взаємних розрахунків від 01.03.2006 року, від 01.03.2006 року, від 04.04.2006 року та від 06.09.2006 року.

Відповідно до п. 3.9 договору поруки №260106 до поручителя, який виконав зобов'язання Управління, переходять усі права Кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Листом №312/01-09/02-03 від 17.02.2006 року ДП „ДБМТП" направило вимогу про погашення заборгованості, в т.ч. на суму 25027,50грн. Копія зазначеного листа отримана відповідачем факсом 18.02.2006 року, проте заборгованість до цього часу ним не погашена.

Відповідно до п. 5.1 договору поруки за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань сторона, яка прострочила зобов'язання, сплачує стороні одержувачу платежу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. Сума пені від простроченої суми боргу за період з 26.02.2006р. по 26.08.2006р. складає 2264,10грн.

Пунктом 1 наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.08.2008р. №972 ДП „Дніпро-Бузький морський торговельний порт" 17.02.2009 року реорганізовано шляхом його приєднання до ДП „Миколаївський морський торговельний порт".

Пунктом 2 вказаного наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.08.2008р. №972 та Статутом ДП „Миколаївський морський торговельний порт", що затверджено наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №264 від 11.03.2009р., визначено що ДП „Миколаївський морський торговельний порт" є правонаступником всіх прав та обов'язків ДП „Дніпро-Бузький морський торгівельний порт".

Позивач посилається на те, що вищенаведені обставини та розмір основної суми боргу перевірені господарським судом та підтверджені ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2010р. по справі № 2/6-08-285, за якою ДП „Миколаївський морський торговельний порт" визнано кредитором ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" з грошовими вимогами до боржника на суму 429372,94 грн., до якої увійшла сума основного боргу в розмірі 25027,50грн. за вищенаведеним договором поруки та суми стягнуті за рішеннями господарського суду Одеської області від 10.08.2004р. по справі №24/115-04-5323 в загальному розмірі 4376,34грн. та від 10.08.2004р. по справі №24/116-04-5324 в загальному розмірі 348,72грн.

23.01.2008р. господарським судом Одеської області було порушено справу №2/6-08-285 про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо - експлуатаційне управління морських шляхів" і одночасно введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 01.09.2009р. ДП „Миколаївський морський торговельний порт" звернулося з заявою №09/1786 до господарського суду Одеської області про визнання кредитором ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" на суму 429372,94 грн., до якої увійшла і сума основного боргу в розмірі 25027,50грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2014р. провадження по справі про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" припинено, відповідно з цього моменту припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, який діяв з 23.01.2008р.

Як стверджує позивач, припинення провадження по справі про банкрутство відповідача призвело до порушення прав ДП „Миколаївський морський торговельний порт" та необхідності звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості, яка на сьогодні хоча і визнана судом в справі про банкрутство, проте не стягнута за судовим рішенням, а відповідно і не може бути пред'явлена до примусового виконання.

19.12.2014р. позивачем на адресу відповідача була направлена претензія №09/1658 про сплату вищезазначеної заборгованості.

Однак, 05.02.2015 року ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управляння морських шляхів" на адресу Порту направило лист за №001/79 з проханням надати письмові докази на підтвердження викладених в претензії обставин. 11.02.2015р. ДП „Миколаївський морський торговельний порт" на адресу відповідача супровідним листом №09/153 направив всі необхідні документи. Проте, претензія порту залишилася без відповіді, заборгованість відповідачем не сплачена, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2014р. по справі №21-2/6-08-285 провадження у справі №21-2/6-08-285 про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" було припинено на підставі п.1 ст. 80 ГПК України, відповідно до якої спір не підлягає вирішенню в господарських судах України та скасовано мораторій та інші заходи по забезпеченню заяви, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області від 23.01.2008 р.

Відповідач вважає, що ухвала господарського суду Одеської області від 03.06.2010р. по справі №2/6-08-285, в якій ДП „ММТП" визнане кредитором ДП „Чоразморшлях" на суму 424647,88грн. є нечинною та посилання позивача на неї є хибними. Також враховуючи той факт, що спірні правовідносини мали місце у 2005-2006 роках, а також позивач відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України довідався про порушення свого права ще у лютому 2006 року (лист № 312/01-09/02-03 від 17.02.2006), відповідач стверджує, що станом на 23.03.2015 року (дата пред'явлення позову) строк позовної давності сплив, який відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Відтак, на думку відповідача, посилання позивача у своєму позові на те, що всі обставини та розмір основної суми боргу перевірені господарським судом та підтверджені ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2010р. по справі №2/6-08-285, за якою ДП „Миколаївський морський торговельний порт" визнано кредитором ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" з грошовими вимогами до боржника на суму 429372,94 грн., до якої увійшла сума основного боргу в розмірі 25027,50грн. за вищенаведеним договором поруки, є хибними.

Позивач зазначає, що внаслідок визнання позивача кредитором у справі про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" на суму 429372,94 грн., до якої увійшла і сума основного боргу в розмірі 25027,50грн., перебіг позовної давності було перервано на підставі ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України.

23.01.2008р. господарським судом Одеської області було порушено справу №2/6-08-285 про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" і одночасно введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а заяву №09/1786 про визнання ДП „Миколаївський морський торговельний порт" кредитором було подано до господарського суду Одеської області 01.09.2009 року.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2014р. провадження по справі про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" припинено і з цього часу припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Припинення провадження по справі про банкрутство відповідача призвело до порушення прав ДП „Миколаївський морський торговельний порт" та необхідності звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості в розмірі 25027,50грн., яка на сьогодні не стягнута за судовим рішенням, а відповідно і не може бути стягнута в примусовому порядку.

У зв'язку з вказаними обставинами ДП „Миколаївський морський торговельний порт" після оскарження в апеляційному та касаційному порядку ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2014р. про припинення провадження у справі про банкрутство змушено звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав з пропуском строку позовної давності.

Позивач просить суд вважати строк позовної давності таким, що пропущений з поважних причин, а також врахувати, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторію) на підставах встановлених законом, а саме через те, що в період з 23.01.2008р. по 18.11.2014р. перебіг позовної давності було зупинено, а боржник, визнавши борг в справі про банкрутство, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перервав перебіг позовної давності.

Позивач вказує на невірність доводів відповідача про те, що ухвала господарського суду Одеської області від 03.06.2010р. у справі №2/6-08-285 є нечинною, оскільки закриття провадження по справі не скасовує всі інші попередні процесуальні дії та рішення суду.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем як замовником вищезазначених послуг є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказані послуги.

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється відповідачем, останній не здійснив оплати за надані йому послуги на користь ДП „Дніпро-Бузький морський торговельний порт" в сумі 25027,50грн. за договором поруки.

З огляду на те, що в період з 23.01.2008 року і по 18.11.2014 року діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів" і позивач був визнаний кредитором відповідача, позивач вказує, що до грудня 2014 року вказані вимоги додатково ним не пред'являлися з огляду на те, що будуть вирішуватися в справі про банкрутство.

19.12.2014р. позивачем була направлена відповідачу претензія №09/1658 про сплату вищезазначеної заборгованості.

В свою чергу 05.02.2015р. ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управляння морських шляхів" на адресу порту направило лист за №001/79 з проханням надати письмові докази на підтвердження викладених в претензії обставин.

11.02.2015 року ДП „Миколаївський морський торговельний порт" на адресу відповідача супровідним листом №09/153 направив всі необхідні документи. Проте, претензія порту залишилася без відповіді, заборгованість відповідачем не сплачена, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом.

Так, факт нездійснення оплат за надані послуги відповідач не оспорює, проте заявив про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами.

В силу положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як зазначено в п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Отже, враховуючи викладене, перебіг позовної давності за зобов'язаннями відповідача оплатити надані послуги в сумі 25027,50грн. згідно з договором поруки розпочався після отримання 18.02.2006 р. (факсом) листа ДП „ДБМТП" № 312/01-09/02-03 від 17.02.2006 р.

Між тим позивач стверджує, що припинення провадження по справі про банкрутство відповідача призвело до порушення прав ДП „Миколаївський морський торговельний порт" та необхідності звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості в розмірі 25027,50грн., яка на сьогодні не стягнута за судовим рішенням, а відповідно і не може бути стягнута в примусовому порядку. У зв'язку з вказаними обставинами ДП „Миколаївський морський торговельний порт" після оскарження в апеляційному та касаційному порядку ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2014р. про припинення провадження у справі про банкрутство змушено звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав з пропуском строку позовної давності. Так, позивач просить суд вважати строк позовної давності таким, що пропущений з поважних причин.

Позивач посилається на те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторію) на підставах встановлених законом, а саме через те, що в період з 23.01.2008 року по 18.11.2014 року перебіг позовної давності було зупинено.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Посилання позивача на те,що відповідачем було визнано борг у справі про банкрутство, що зумовило переривання позовної давності судом до уваги не приймається, оскільки заява № 09/1786 про визнання ДП „Миколаївський морський торговельний порт" кредитором була подана останнім до господарського суду Одеської області у справі №2/6-08-285 про банкрутство відповідача тільки 01.09.2009р. Натомість з огляду на початок перебігу позовної давності по заявленим вимогам про стягнення в сумі 25027,50грн., з 18.02.2006 р. та враховуючи положення ст. 257 ЦК України, суд вважає, що на момент подачі позивачем 01.09.2009р. заяви про визнання його кредитором у справі №2/6-08-285 про банкрутство відповідача, строк позовної давності сплинув.

Слід зазначити, що визнання відповідачем в подальшому у справі про банкрутство вказаних вимог не може переривати строк позовної давності у зв'язку з тим, що на вказаний момент позовна давність для заявлення вимог про сплату заборгованості сплинула.

Статтею 264 Цивільного кодексу України встановлено, що переривання позовної давності застосовується до строку, що не сплинув. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності (п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Також суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності по заявленим вимогам було зупинено через те, що в період з 23.01.2008 року по 18.11.2014 року діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений у справі про банкрутство ДП „Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом.

Проте, для цілей Закону України від 14.05.1992 р. N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла на момент порушення провадження у справі про банкрутство відповідача), мораторій означає не відстрочку виконання зобов'язання, а зупинення виконання боржником вимог кредиторів за зобов'язаннями і не внаслідок прийняття законодавчого акту, на підставі рішення суду, а саме: ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Таким чином позивач помилково ототожнює мораторій в загально-цивільному розумінні Цивільного кодексу України як "відстрочення виконання зобов'язання" з мораторієм в розумінні Закону про банкрутство як "зупинення виконання боржником зобов'язань перед кредиторами", оскільки в першому випадку відбувається зупинення строків для звернення до суду за захистом порушеного права, а у другому випадку відбувається зупинення задоволення вимог окремих кредиторів за рахунок майна боржника незалежно від того, звертались вони до суду за захистом порушеного права чи ні.

В п. 54 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №15 „Про судову практику в справах про банкрутство" вказано, що Закон і Господарський процесуальний кодекс не містять приписів стосовно заборони прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство, а також стосовно вирішення спору за цим позовом по суті.

Порушення справи про банкрутство не віднесено ст. 62 Господарського процесуального кодексу до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви. Тому суди мають у встановленому Господарським процесуальним кодексом порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушено справу про банкрутство і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі частини першої статті 79 ГПК ухвалою суду зупиняє позовне провадження і роз'яснює позивачу зміст і наслідки частини другої статті 14 Закону.

Наразі слід зазначити, що опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство - газеті „Урядовий кур'єр" (№ 139) відбулось 04.08.2009р. Однак, позивач, починаючи з 18.02.2006 р. і до моменту оголошення про порушення справи про банкрутство відповідача (період понад 3 роки), не звертався до суду з відповідними вимогами про стягнення заборгованості. Наразі наявність поважних причин пропущення строку позовної давності для заявлення вимог по спірній сумі боргу позивач не довів.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи усі вищенаведені обставини та з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з тим позивач, посилаючись на несвоєчасне та неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо оплати вартості наданих послуг, вказує на прострочення виконання останнім вказаних зобов'язань, що тягне за собою відповідні правові наслідки у вигляді сплати неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Позивачем заявлена до стягнення нарахована сума пені від простроченої суми боргу 25027,50грн. за період з 26.02.2006 р. по 26.08.2006 р., що складає 2264,10грн.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає правильним нарахування пені за шість місяців, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, право на стягнення якої може бути заявлено в межах передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності.

При цьому відповідач в обґрунтування своїх заперечень на позов послався на пропущення позивачем строку позовної давності для заявлення вимог про стягнення пені.

Як вже зазначалось обов'язок по сплаті суми за надані послуги в сумі на підставі договору поруки виник у відповідача ще в лютому 2006 року. З огляду на це, позивач мав право на заявлення вимог до відповідача про стягнення нарахованої пені за період з 26.02.2008 р. по 26.08.2006 р. не пізніше лютого 2007 року, тоді як заявлений позов подано у 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованої пені в сумі 2264,10грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Державного підприємства „Миколаївський морський торговельний порт" не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість з урахування пропущення позивачем строку позовної давності.

Судові витрати покладаються на позивача згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України суд,

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 12 червня 2015 р.

Суддя Н.О. Горячук