ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 914/4321/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «ТІМ» (надалі ПП «ТІМ») б/н від 10.03.2015р. (вх. № 01-05/1232/15 від 17.03.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р.

у справі № 914/4321/14

за позовом: ПП «ТІМ»

до відповідача: Приватного підприємства «Ріал» (надалі ПП «Ріал»)

про визнання недійсними додатків до договорів безпроцентної позики,

за участю:

від позивача: Грунський В.О. - представник (довіреність б/н від 01.12.2014р.); Потинський А.М. - представник (довіреність б/н від 24.12.2014р.);

від відповідача: Батьков В.В. - представник (довіреність б/н від 12.01.2015р.); Данилів М.М. - представник (довіреність б/н від 12.01.2015р.),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі №914/4321/14 (суддя Артимович В.М.) повністю відмовлено у задоволенні позову ПП «ТІМ». Судові витрати покладено на позивача.

В ході розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач не довів обставин, з якими положення ст.ст. 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання договорів (додатків до договорів грошової безпроцентної позики) недійсними та не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження цих обставин, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог з мотивів, зазначених в позові.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що зі змісту оскаржуваних додатків до договорів грошової позики чітко вбачається, що такі створювали надзвичайно невигідні умови повернення позики порівняно з умовами первинних договорів (суттєво скорочували строки повернення позики та встановлювали штрафні санкції в розмірі майже половини суми позики). Зазначає, що навіть у разі відсутності необхідності у використанні позик протягом усього строку, на який вони первинно видавались, не існувало жодних підстав для укладення спірних додатків з метою зменшення строків їх повернення, оскільки таке право вже було передбачено первинними договорами. Вказує, що колишній директор ПП «ТІМ» підписав спірні додатки до договорів позики на умовах, які явно суперечили задекларованим підприємством інтересам та цілям. Звертає увагу на те, що, підписавши спірні додатки до договорів грошової безпроцентної позики, колишній директор ПП «ТІМ» без будь-яких підстав погодив значне зменшення строків повернення Підприємством грошових позик з одного року до кількох тижнів, а також поклав на Підприємство за порушення строків повернення позики значний фінансовий тягар у вигляді штрафу непропорційно великого розміру (40% від неповернутої суми позики) разом із встановленою пенею. Наголошує, що первинними договорами про надання грошових позик жодної відповідальності за можливі порушення умов договорів на сторін не покладалось. Покликається на те, що укладенням спірних додатків порушено принцип рівності сторін договору, оскільки встановлено відповідальність лише ПП «ТІМ», чим поставлено його у вкрай невигідне становище порівняно з ПП «Ріал». Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі № 914/4321/14, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ПП «ТІМ».

Відповідач у запереченні на апеляційну скаргу вважає безпідставними твердження позивача про те, що оскаржувані додатки до договорів безпроцентної позики укладені всупереч вимогам чинного законодавства. Вказує, що спірні додатки до договорів безпроцентної позики укладені у зв'язку з складною фінансово-економічною ситуацією як позичальника, так і позикодавця. Зазначає, що у зв'язку з необхідністю використання позичених коштів у строки, передбачені в додатках, та з метою збалансування договірних відносин, сторони дійшли згоди про зміну відповідальності позичальника у випадку порушення строків повернення позик. Просить залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу - без задоволення.

18.05.2015р. від позивач надійшло клопотання б/н від 18.05.2015р. (вх. № 01-05/2146/15 від 18.05.2015р.) про призначення у даній справі судової технічної експертизи документів.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги і доводи заявленого клопотання.

Представники відповідача просили відмовити в задоволенні вказаного клопотання, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, порадившись, прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення у даній справі судової технічної експертизи документів, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, які виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У матеріалах справи є достатньо належних та допустимих доказів для прийняття законного, обґрунтованого рішення. Задоволення вищевказаного клопотання призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ст.102 ГПК України.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався з таким клопотанням в суд першої інстанції.

В силу вимог ч. 3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для призначення судової технічної експертизи документів на стадії апеляційного провадження у справі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі № 914/4321/14.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2014р., 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. між ПП "Ріал" в особі директора Рапіти П.М. (позикодавець) та ПП "ТІМ" в особі директора Хомяка Р.С. (позичальник) укладено договори грошової безпроцентної позики, за умовами яких позикодавець зобов'язується надати позичальнику фінансову підтримку (допомогу) на поворотній основі у вигляді грошових коштів в розмірі 40000,00 грн., 100000,00 грн., 100000,00 грн., 50000,00 грн. та 85000,00 грн., відповідно, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю у визначені договорами строки (а.с.11-12, 14, 16, 18, 20).

Відповідно до п. 3.1 договору безпроцентної позики від 20.05.2014р. строк повного повернення позики становить сім місяців з моменту надання суми позики, але не пізніше ніж 01.01.2015р. Пунктами 2.2 договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. встановлено, що строк, на який надається позика позичальникові, становить один календарний рік з моменту надходження грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Права та обов'язки сторін договору від 20.05.2014р. визначені в розділах 4, 5 договору.

В розділі 7 договору безпроцентної позики від 20.05.2014р. («Відповідальність позичальника») зазначено, що при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 3% від неповерненої суми позики. При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 7.1 цього договору, сплачує проценти в розмірі 3% річних, виходячи з неповерненої суми за весь час прострочення. При цьому позичальник зобов'язаний повернути суму позики (її неповернену частину у разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

В пунктах 4.1 договорів грошової безпроцентної позики від 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. («Відповідальність сторін») вказано, що у разі порушення своїх зобов'язань за договорами сторони несуть відповідальність, визначену чинним законодавством України та цими договорами.

Згідно п.п. 9.1, 9.3 договору безпроцентної позики від 20.05.2014р. цей договір набирає чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором. У випадку коли не пізніше ніж за 10 робочих днів д закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не заявила про його припинення, цей договір вважається продовженим на другий термін.

Договори грошової безпроцентної позики від 20.05.2014р., 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. підписані та скріплені печатками сторін.

На виконання своїх договірних зобов'язань щодо надання фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі відповідач перерахував позивачу згідно платіжних доручень № 11 та № 116 від 21.05.2014р., № 149 від 11.06.2014 р., № 153 від 18.06.2014 р., №174 від 01.07.2014 р., № 175 від 02.07.2014 р., № 182 від 08.07.2014 р. та № 183 від 10.07.2014 р. грошові кошти в сумі 375000,00 грн. (а.с.36-43). Позивач не заперечує факту отримання позики.

Додатком № 1 від 30.05.2014р. до договору безпроцентної позики від 20.05.2014р., який є предметом спору у даній справі, сторони дійшли згоди про зміну строку повернення позики та погодили викласти п. 3.1 договору в наступній редакції : «Строк повного повернення позики становить 1 місяць з моменту надання суми позики, але не пізніше 20 червня 2014 року». Одночасно, змінили відповідальність позичальника у випадку порушення строку повернення позики, передбаченого п. 3.1 договору, погодили нову редакцію п. 7.1 та п. 7.2 договору: «У випадку порушення строку повернення позики, передбаченого п. 3.1 договору, позичальник сплачує одноразово штраф у розмірі 40% від вчасно не повернутої суми позики. У випадку порушення строку повернення позики, передбаченого п. 3.1 договору, позичальником додатково сплачується пеня у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення» (а.с.13).

Оспорюваними додатками №№ 1 від 25.06.2014р., 05.07.2014р., 10.07.2014р. до договорів грошової безпроцентної позики від 20.05.2014р., 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. сторони вирішили викласти пункти 2.2, 3.1 договорів в редакції, яка також передбачала зменшення строку користування позивачем фінансовою допомогою (підтримкою) до одного місяця з моменту отримання грошових коштів, але не пізніше ніж 11.07.2014р., 18.07.2014р., 01.08.2014р. та 02.08.2014р. відповідно. Також, сторони вирішили викласти пункти 4.4. та 4.5 договорів грошової безпроцентної позики в редакціях, які передбачали сплату позичальником одноразово штрафу у розмірі 40 відсотків від своєчасно неповернутої суми позики та пені у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення (а.с. 15, 17, 19, 21).

Підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з позовом про визнання недійсними укладених між сторонами додатків до договорів грошової безпроцентної позики слугувало те, що, на думку позивача, дані додатки створюють надзвичайно невигідні для Підприємства умови повернення позики, порівняно з умовами первинних договорів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що шляхом укладення спірних додатків до договорів грошової безпроцентної позики одній зі сторін договорів (відповідачу) надано можливість стягувати з іншої сторони цих договорів (позивача) надмірні грошові суми в якості неустойки, що спотворило дійсне правове призначення неустойки, як виду забезпечення виконання зобов'язання, перетворивши його на інструмент невиправданого збагачення кредитора за рахунок боржника. Позивач вважає, що укладення оскаржуваних додатків до договорів грошової безпроцентної позики не забезпечувало досягнення будь-якої господарської мети, яка відповідає діяльності Підприємства, а слугувало інструментом доведення позивача до стану неплатоспроможності.

При винесенні постанови, колегія суддів керувалася наступним.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

В частині 7 статті 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору є визнання недійсними додатків від 25.06.2014р., 05.07.2014р. та 10.07.2014р. до договорів грошової безпроцентної позики від 20.05.2014р., 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р., укладеними між ПП "Ріал" та ПП "ТІМ".

Згідно положень ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За умовами первісної редакції договорів грошової безпроцентної позики від 20.05.2014р., 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. передбачено безоплатне користування позивачем наданими відповідачем в якості фінансової підтримки (допомоги) грошовими коштами в загальній сумі в сумі 375000,00 грн. впродовж одного календарного року. За умовами договору безпроцентної позики від 20.05.2014р. - впродовж семи календарних місяців.

Водночас, в договорах грошової безпроцентної позики від 11.06.2014р., 18.06.2014р., 01.07.2014р. та 02.07.2014р. сторони не встановили жодних спеціальних правових заходів майнового характеру з метою забезпечення належного виконання позивачем взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів.

В матеріалах справи відсутні й суду не надані доказів на підтвердження факту укладення сторонами договорів, які б забезпечували належне виконання позивачем свого зобов'язання щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів (договори застави, іпотеки тощо), як і докази забезпечення такого виконання порукою третіх осіб (фінансовою, майновою).

Як зазначалось вище, спеціальні правові заходи відповідальності майнового характеру сторони встановили лише п. 7.1 договору безпроцентної позики від 20.05.2014р., відповідно до якого при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі трьох відсотків від неповерненої суми позики, тобто за умов неповернення отриманої за цим договором грошової суми в повному обсязі складало б 1200,00 грн.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст договорів грошової безпроцентної позики в їх первинній редакції містить дисбаланс інтересів сторін, оскільки передбачав безоплатне користування позивачем грошовими коштами, отриманими в якості фінансової підтримки (допомоги), без будь-яких забезпечувальних гарантій їх повернення, а також без застосування до позичальника спеціальних правових заходів майнового характеру у випадку невиконання ним зобов'язань щодо повернення грошових коштів.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що уклавши спірні додатки до договорів грошової безпроцентної позики та встановивши спеціальні правові заходи майнового характеру з метою забезпечення виконання позивачем зобов'язань щодо повернення отриманих грошових коштів, сторони на свій розсуд, відповідно до досягнутої взаємної домовленості визначили, що у випадку порушення строку повернення отриманих за договорами грошових коштів, позичальник сплачує одноразово штраф у розмірі 40 відсотків від своєчасно неповернутої суми позики, а також пеню у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення.

Водночас, позивач не довів належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, своїх припущень стосовно того, що при підписанні спірних додатків та встановленні спеціальних правових заходів майнового характеру з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань щодо повернення отриманих грошових коштів, сторони мали умисел створення для позивача заборгованості в значному розмірі та збагачення в такий спосіб відповідача.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, відповідальність за неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань щодо повернення отриманих від відповідача грошових коштів, встановлена спірними додатками до договорів грошової безпроцентної позики у визначеному обсязі, не настає автоматично. Крім того, при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, правила яких направлені саме на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником, така відповідальність підлягає зменшенню, зокрема, за ініціативою суду при розгляді справ про стягнення з боржника сум неустойки (штрафу).

З наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду та констатує недоведеність позивачем обставин, з якими ст.ст. 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання недійсними додатків до договорів грошової безпроцентної позики й відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на скаржника згідно вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Львівської області від 24.02.2015р. у справі №914/4321/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Хабіб М.І.

Юрченко Я.О.