РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2015Справа №910/29743/14

за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

(вул. Госпітальна, 12-Г, м. Київ, 01023)

в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (вул. Рози Люксембург, 54, м. Краматорськ, Донецька область, 84302)

до приватного акціонерного товариства "Український страховий дім" (Площа Спортивна, 3, м. Київ, 01023)

про стягнення 25 228,05 грн.

Суддя Селівон А.М.

при секретарі судового засідання Скрипці О.В.

представники сторін:

від позивача - Карапетян А.Р. (дов. № 2279 від 16.06.2014 р.);

від відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Донецького обласне управління (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Український страховий Дім" (далі-відповідач) про стягнення 25 228,05 грн., а саме 23 962,94 грн. безпідставно отриманих коштів, 1 265,11 грн. процентів за користування грошовими коштами, а також 1 827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на помилкове перерахування страхового платежу в сумі 23 962,94 грн. за договором добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.11 р., укладеним між сторонами, дія якого фактично припинилась, внаслідок неповернення вказаних коштів у відповідача утворилась заборгованість у вказаному розмірі, за наявності якої позивачем нараховані проценти за користування грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.12.14 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/29743/14, розгляд справи призначено на 11.02.15 р.

Ухвалами суду від 11.02.15 р. та 03.03.15 р. розгляд справи відкладався на 03.03.15 р. та 19.03.15 р. відповідно.

Ухвалою суду від 03.03.15 р. за клопотанням представника позивача строк розгляду спору продовжувався на 15 днів.

У судові засідання 03.03.15 р. та 19.03.15 р. з'явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача у вказані судові засідання не з'явився.

Копія ухвали суду від 31.12.14 р., яка направлялась відповідачеві за адресою, зазначеною в позовній заяві, а саме: Площа Спортивна, 3, м. Київ, 01023, станом на час проведення судового засідання 11.02.15 р. повернута до суду неврученою адресату в зв'язку з вибуттям адресата із вказаної адреси.

Доказів отримання відповідачем копії ухвали про відкладення розгляду справи від 03.03.2015 поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи до суду не повернено.

Судом здійснено витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства потового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 510, у якому зазначено, що 16.03.2015 вказане поштове відправлення вручено представнику відповідача за довіреністю.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлений.

Через канцелярію суду до початку судового засідання 19.03.15 р. від позивача надійшли додаткові письмові пояснення б/н від 18.03.15р., які долучені судом до матеріалів справи.

Від відповідача заяв і клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Про поважні причини неявки свого представника в судові засідання відповідач суд не повідомив.

Документи, витребувані ухвалами суду від 11.02.15 р. та 03.03.15 р. позивачем надані суду не в повному обсязі, відповідачем - не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги той факт, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 19.03.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 16 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування кредитів.

06 червня 2011 р. між відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Український страховий дім" (страховик за договором) та позивачем - Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління АТ "Ощадбанк" (страхувальник за договором), укладено Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 (соціальні пенсіонери) (далі - Договір).

Умовами п. 2.1 Договору сторони узгодили, що його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з невиконанням або неналежним виконанням позичальниками своїх договірних зобов'язань за кредитними угодами, що укладені між страхувальником та позичальниками, з типовою формою якого страховика ознайомлено. Франшиза по договору не застосовується (п. 3.3 Договору).

Відповідно до умов п. 4.1 Договору страховим випадком є факт завдання збитків страхувальнику внаслідок невиконання або часткове невиконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені в конкретній кредитній угоді, внаслідок неплатоспроможності позичальника, під неплатоспроможністю позичальника сторони розуміють невиконання позичальником умов кредитної угоди по своєчасній сплаті кредиту та/або процентів за користування кредитом понад 10 календарних днів з будь-яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 договору (п. 4.2 Договору).

Згідно п.4.3 Договору зобов'язання страховика за цим договором розповсюджуються на страхові випадки, які настали в період дії конкретної кредитної угоди, за умови сплати страхових платежів.

За умовами п.5.2 Договору розрахунок страхового платежу за звітний місяць здійснюється відповідно до умов цього Договору та відповідно з Довідкою - розрахунком (додаток № 1 до Договору).

Додатковим договором № 1 від 23.06.11 р. пункти Договору викладено в наступній редакції, зокрема, п.5.2, 5.2.6 та 5.2.7: Страхова сума за звітний місяць по кожній окремій кредитній угоді визначається в розмірі середньозваженої середньоденної заборгованості за звітний місяць по кредиту, отриманому позичальником на підставі кредитної угоди., що є діючою протягом строку дії цього Договору». При цьому відповідно до п.5.2.6 Договору страхувальник щомісячно надає страховику оформлену і підписану зі свого боку Довідку - розрахунок до 10 числа місяця наступного за звітним. Страхувальник сплачує на поточний рахунок страховика страховий платіж у сумі, розрахованій відповідно до п. 5.2.5 цього Договору, щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно п.5.2.5 Договору (в редакції Додаткового договору № 1 від 23.06.11 р.) страховий платіж до сплати розраховується як сума страхового платежу за звітний місяць (п.5.2.1 Договору) та попереднього страхового платежу на наступний місяць з вирахуванням сплаченого попереднього страхового платежу (в Додатку № 1 до цього Договору стовпець 9 дорівнює сумі значення стовпця 6 та стовпця 8 за мінусом значення стовпця 7).

Строк дії Договору узгоджено сторонами на термін 2 роки з моменту підписання договору (п. 6.1), дія якого автоматично продовжується на кожний наступний строк і на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не попередить у письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому розділом 7 цього Договору (п. 6.2).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Як зазначено в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов вказаного Договору позивачем платіжним дорученням № 143990787 від 11.07.14 р. було перераховано 23962,94 грн. з призначенням платежу «страх. платеж за 06.2014 р. согл. дог. №27-13/67 от 06/07/2011 добровольного срах. кред. (социальные пенсионеры), без НДС», копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому позивач в позовній заяві посилається на помилкове перерахування вказаних коштів на рахунок відповідача, про що, на думку позивача, свідчить направлений останнім відповідачеві лист № 27-7/0802/250-сз від 01.04.14 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

У вказаному листі позивач звертається до ПАТ «Український Страховий Дім» з проханням щодо повернення авансових платежів згідно договорів, серед яких зазначений, зокрема, спірний Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011 р., з метою здійснення остаточних розрахунків за договорами добровільного страхування кредитного портфелю.

Крім того, претензією № 27-7/2220/2204 від 13.10.14 р., надсилання якої відповідачеві підтверджується наявною в матеріалах справи копією опису вкладення від 21.10.14 р., позивач звертався до відповідача з проханням про повернення помилково перерахованих згідно платіжного доручення № 143990787 від 11.07.14 р. грошових коштів в сумі 23962,94 грн., посилаючись при цьому на ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, отримані згідно платіжного доручення позивача № 143990787 від 11.07.14 р. грошові кошти в розмірі 23962,94 грн. відповідачем повернуті не були, в результаті чого позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011р. або його окремих положень суду не надано.

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є повернення здійсненого позивачем за Договором страхового платежу. При цьому вимоги позивача (страхувальника) мотивовані здійсненням вказаного платежу після припинення дії Договору, відповідно до умов якого він був виконаний, та направленням відповідачу (страховику) листа (претензії) щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 7.3 Договору його дія може бути припинена за згодою сторін, а також у випадках, зокрема, несплати страхувальником страхових платежів у встановлені цим Договором строки.

Відповідно до умов п.7.4 Договору про намір припинити дію Договору сторона - ініціатор зобов'язана у письмовій формі повідомити іншу сторону не менш як за 30 календарних днів до можливої дати припинення дії цього Договору.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зі змісту листа № 27-7/0802/250-сз від 01.04.14 р., на який позивач посилається в позовній заяві, не вбачається пропозиції останнього розірвати (припинити) Договір або відмова від останнього, натомість, наявне посилання на Договір № 27-13/67 від 06.06.2011р. як на підставу перерахування авансового платежу.

Суд зазначає, що стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, її положеннями передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Аналізуючи наведені законодавчі положення, суд звертає увагу сторін, що об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Таким чином, передумовою для задоволення вимог про повернення безпідставно збереженого майна є, зокрема, встановлення факту його збереження за рахунок іншої особи. При цьому, вказані обставини мають бути доведені відповідними доказами.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як зазначено вище, відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У відповідності до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з системного аналізу зазначених положень та ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України суд доходить висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012.

Якщо зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Оскільки, як встановлено господарським судом, між ПАТ «Державний Ощадний банк України» та ПАТ «Український страховий дім» було укладено Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011р., з огляду на те, що зобов'язання між сторонами не припинилися у зв'язку із припинення строку дії Договору, оскільки відповідно до умов п.6.2 Договору строк його дії - до 06 червня 2015 р. за відсутності належних повідомлень сторін про припинення строку його дії, а грошові кошти в розмірі 23962,94 грн. були перераховані Донецьким обласним управлінням ПАТ «Державний Ощадний банк України» на користь Приватного акціонерного товариства «Український страховий дім» як страховий платіж за Договором, тобто за наявності достатньої правової підстави, суд дійшов висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювані грошові кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача як на підтвердження припинення дії Договору добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011р. та, як наслідок, помилковість перерахування коштів на Договір добровільного страхування кредитів № 06-П/14 від 28.02.14 р., укладений між позивачем та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ПСК - Захід», та довідку - розрахунок за цим Договором, в якій зазначений страховий платіж за червень 2014 р. саме в тій сумі, яка перерахована позивачем відповідачеві, оскільки здійснення позивачем перерахування страхових платежів за іншими договорами, зокрема, за вказаним договором добровільного страхування кредитів № 06-П/14 від 28.02.14 р., здійснене на виконання зобов'язань сторін, які виникли з інших правових підстав, та не входять до предмета доказування у даній справі.

Окрім того, судом критично оцінюються твердження позивача про припинення дії Договору через відсутність сплати страхових платежів та здійснення остаточних розрахунків за Договором, за умови непогодження сторонами довідки - розрахунку за червень 2014 р. як такі, що не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, зокрема, умовами п. 5.2.7 Договору, згідно якого в якості обов'язкової умови сплати страхового платежу страхувальником наявність довідки - розрахунку не передбачена.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для витребування грошових коштів в сумі 23962,94 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, які становлять розмір сплаченого позивачу за Договором страхового платежу.

Зважаючи на висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 23962,94 грн., вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 1265,11 грн. задоволенню не підлягають.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 12 червня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон