РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015Справа №910/11504/15

За позовом Державного комітету телебачення і радіомовлення України

до Приватного акціонерного товариства «Отіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державна фінансова інспекція України

про стягнення 9 296 грн. 62 коп.

Суддя: Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Налімов Т.О. (довіреність № 2076/24/12 від 12.05.2015),

від відповідача - Мацюк В.В. (довіреність №75 від 02.07.2014),

від третьої особи - Деяк Я.М. (довіреність №25/2/27-Д від 19.02.2015)

в с т а н о в и в:

05.05.2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Отіс» на користь Державного комітету телебачення і радіомовлення України шкоду у сумі 9296 грн. 62 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Державною фінансовою інспекцією України з метою документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, відображених у бухгалтерському обліку Державного комітету телебачення і радіомовлення України за договором D2 4Т №2186 на поточний ремонт ліфта від 03.07.2012 було проведено зустрічну звірку даних бухгалтерського обліку Приватного акціонерного товариства «Отіс», у результаті якої інспекцією виявлено завищення відповідачем вартості матеріалів на суму 9296 грн. 62 коп. Посилаючись на висновки вказаної зустрічної звірки, позивач зазначає, що відповідач в порушення п. 3.1.10.9 ДБН Д.1.1-1-2000, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 27.08.2000 №174, вніс недостовірні дані до п. 1.1 договору D2 4Т №2186 на поточний ремонт ліфта від 03.07.2012, зокрема, завищену відпускну вартість матеріалів, що спричинило завищення вартості фактично виконаних робіт та придбаних для цього матеріалів на суму 9296 грн. 62 коп., а також недотримався вимог п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, в частині достовірності складених первинних документів на підтвердження господарської операції.

19.05.2015 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що у договорі D2 4Т №2186 на поточний ремонт ліфта від 03.07.2012 сторонами без заперечень погоджено ціну договору. Відповідачем свої зобов'язання за договором було виконано у повному обсязі, акти приймання виконаних робіт підписані сторонами без зауважень, позивачем здійснено повну оплату робіт. Крім того, відповідач вважає безпідставним посилання позивача на висновки проведеної Державною фінансовою інспекцією України зустрічної звірки як такі, що не можуть впливати на умови спірних договірних відносин.

У судовому засіданні 16.06.2015 представником третьої особи надано письмові пояснення по справі, у яких він не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, вислухавши присутніх у судових засіданнях представників учасників судового процесу, суд встановив такі фактичні обставини.

03.07.2012 між Державним комітетом телебачення і радіомовлення України (позивач, замовник) та Приватним акціонерним товариством «Отіс» (відповідач, підрядник) укладений договір D2 4Т №2186 на поточний ремонт ліфта (далі за текстом - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе обов'язки щодо виконання поточного ремонту ліфта реєстр. №9094, розташованого за адресою: м.Київ, вул.. Прорізна, 2 та придбання необхідних матеріалів для виконання робіт, а замовник зобов'язується сплатити підряднику вартість робіт і матеріалів, яка визначена в договірній ціні.

Необхідність виконання робіт обумовлюється двостороннім актом, складеним представником замовника з представником підрядника (п. 1.2 договору).

Вартість робіт, доручених підряднику за договором, визначається розрахунком договірної ціни на виконання поточного ремонту ліфта, локальним кошторисом та дефектним актом і складає 64341 грн., ПДВ - 12868 грн., всього - 77210 грн. (п. 2.1 договору).

Виконання робіт оформляється актом за формою КБ-2в та довідкою за формою КБ-3 не пізніше трьох робочих днів місяця, наступного за звітним. Оплата вартості ремонту ліфта згідно п. 2.1 договору здійснюється замовником протягом п'яти робочих днів з дня підписання акту виконаних робіт за формою КБ-2в та довідки за формою КБ-3 (п.2.2, п. 2.3 договору).

Зазначений договір підписаний уповноваженими представниками сторін.

Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 від 03.07.2012, договірною ціною, локальним кошторисом №2-1-1 на ремонт ліфта адміністративного будинку визначена вартість робіт за договором у розмірі 77210 грн.

За результатами виконання передбачених локальним кошторисом робіт сторонами у справі 29.08.2012 складений та підписанийі акт №1 форми КБ-2в щодо приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2012 на суму 77210 грн. 04 коп. Засвідчена копія вказаного акту наявна у матеріалах справи.

За результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією України зустрічної звірки з метою документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків між Приватним акціонерним товариством «Отіс» та Державним комітетом телебачення і радіомовлення України, складено довідку №03-21/3/1-з від 09.01.2014. Згідно вказаної довідки внаслідок невиконання відповідачем вимог п. 2.5 договору, недотримання вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, виникла розбіжність між вартістю матеріалів включених до акту виконаних робіт т.ф.КБ-2в №1 від 29.07.2012 та вартістю матеріалів, зазначених у відомості витрат матеріалів, які фактично придбавались та обліковувались у ПАТ «Отіс» по договору на суму 9296 грн. 62 коп.

Позивачем відповідачу 13.02.2015 за №3657/311/12 було надіслано претензію №1 від 12.02.2015 про сплату 9296 грн. 62 коп. шкоди (збитків).

Відповіддю від 10.03.2015 №85-юр претензію відповідачем було відхилено з посиланням на її безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Правовідносини сторін у справі за своєю правовою природою є відносинами за договором підряду.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він неправомірно здійснив оплату вартості матеріалів за договором на суму 9296 грн. 62 коп.

Як встановлено положеннями ст. 844 Цивільного кодексу України, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов'язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи, її фактичними обставинами підтверджений факт виконання відповідачем обумовлених договором підряду робіт у повному обсязі, передбаченому локальним кошторисом.

Вказані обставини підтверджені наявним у матеріалах справи актом форми КБ-2в щодо приймання виконаних будівельних робіт.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань позивачем у справі не доведено.

Судом приймається до уваги факт узгодження вартості фактично виконаних підрядних робіт позивачем та відповідачем шляхом складання та підписання без зауважень та заперечень відповідного акту форми КБ-2в щодо приймання виконаних будівельних робіт.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 9296 грн. 62 коп., позивач посилається на положення ст. 623 Цивільного кодексу України, якою передбачено відшкодування збитків, та положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його й себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків. У відповідності з приписами ч.1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з приписами частини 2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, однією з яких є відшкодування збитків. Підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських

правовідносин є скоєне ним правопорушення у сфері господарювання. Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права чи законні інтереси якого були порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також неотримання доходів, які управнена сторона отримала б при належному виконанні зобов'язання іншою стороною.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Враховуючи предмет спору, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі № 42/266-6/492).

Позивачем під час судового розгляду справи не доведено факту понесенння ним додаткових, не передбачених договором витрат, що перевищують суму договору, з вини відповідача і за відсутності погодження позивача з такими витратами.

Судом не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача щодо того, що підставою для повернення коштів є висновки за результатами ревізії, проведеної Державною фінансовою інспекцією України, про завищення вартості матеріалів, включених до акту .

Так, виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

У той же час виявлення вказаних порушень може бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку.

Таким чином, посилання на акт Державної фінансової інспекції України як на підставу для задоволення позовних вимог є неправомірними.

Згідно ст. 15 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні" законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єкту, що ревізується. Довідка контрольно-ревізійного управління чи акт перевірки може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред'явлення відповідного позову до суду), однак не позбавляє відповідну особу процесуального обов'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2014 у справі № 926/56/14, від 27.08.2014 у справі № 922/204/14, від 10.07.2013 у справі № 910/2210/13.

Позивачем також не наведено підстав для стягнення грошових коштів, що є предметом спору, на підставі положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивачем взагалі не зазначено підстав визначення стягуваної суми як шкоди.

Враховуючи встановлення судом факту відсутності у діях відповідача всіх елементів, необхідних для настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків/шкоди, суд доходить висновку про необгрунтованість позову та необхідність відмови у його задоволенні.

Судові витрати покладаються на позивача на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні 16.06.2015 на підставі положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Повне рішення складене та підписане 18.06.2015.

Суддя В.О. Демидов