Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "08" червня 2015 р. Справа № 906/664/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від 08.12.2014;

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м.Київ)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м.Житомир)

про стягнення 223956,19 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 223956,19грн., з яких: 208957,50грн. основного боргу, 12883,60грн. пені та 2115,09грн. 3 % річних.

Представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Подав клопотання, яке було задоволено судом, про долучення до матеріалів справи документів (а.с. 41-45).

Відповідач свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив. 05.06.2015 на адресу суду повернулась копія ухвали господарського суду Житомирської області від 25.05.2015, направлена відповідачу за адресою: 10004, АДРЕСА_1, з відміткою відділення поштового зв'язку: "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 36-39).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 05.06.2015 (а.с. 44), згідно якого юридична адреса відповідача відповідає вказаній у позовній заяві.

Відповідно до п.3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки вся поштова кореспонденція надсилалася відповідачу за його юридичною адресою, суд вважає, що останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

За вказаного, враховуючи наявні у справі документи, суд вважає, що відсутність представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору, згідно ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані до справи документи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, 06.05.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар/відповідач) укладено договір оренди транспортного засобу з правом викупу №28 (далі - Договір, а.с. 16-17), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає орендарю в тимчасове строкове платне володіння та користування наземний самохідний транспортний засіб - напівпричіп бортовий тентований марки SCHMITZ модель S 01 (далі - об'єкт оренди), а орендар зобов'язується виплачувати орендодавцеві орендну плату.

Згідно п. 3.1. Договору строк оренди становить 12 місяців з моменту прийняття об'єкта оренди і спливає 06.05.2015.

Умовами п. 1.6. Договору сторони погодили, що передача об'єкта оренди оформляється на підставі акту приймання-передачі транспортного засобу в оренду, який є невід'ємною частиною договору.

06.05.2014 згідно акту приймання-передачі, на підставі договору оренди транспортного засобу з правом викупу №28 від 06.05.2014, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду об'єкт оренди, а саме: наземний самохідний транспортний засіб - напівпричіп бортовий тентований марки SCHMITZ модель S 01, рік випуску 2002, заводський номер НОМЕР_3, маса: 7066 кг. Додатково разом з транспортним засобом орендодавець передав, а орендар прийняв ключі від ТЗ та технічний паспорт на транспортний засіб (а.с. 18).

Зсилаючись на п.п. 4.1., 4.2., 5.3. Договору, позивач вказує, що відповідач неналежним чином виконував умови договору, в результаті чого за період з травня 2014 по 16.04.2015 заборгував 208957,50грн. орендної плати.

На підставі п. 7.2. Договору, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 12883,60грн. за період з 16.06.2014 по 16.04.2015, а згідно ст. 625 ЦК України - 3 % річних в розмірі 2115,09грн. за період з 16.06.2014 по 16.04.2015.

03.04.2015 позивачем направлено на адресу відповідача претензію (а.с. 19-20), яка згідно поштового повідомлення (а.с. 43) отримана останнім 08.04.2015, однак залишена без відповіді та задоволенню.

Відповідач позов за підставами пред'явлення та предметом не оспорив, доказів погашення боргу не надав.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення представника позивача, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини ґрунтуються на укладеному сторонами договорі оренди транспортного засобу з правом викупу №28 від 06.05.2014 (а.с. 16-17).

Відповідно до ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору оренди транспортного засобу з правом викупу №28 від 06.05.2014 відповідач використовував наземний самохідний транспортний засіб - напівпричіп бортовий тентований марки SCHMITZ модель S 01, який позивач передав, а відповідач прийняв 06.05.2014, про що свідчить акт прийому-передачі (а.с. 18).

Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч.2 ст. 762 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується із положеннями ч.2 ст. 198 ГК України.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, встановлення у договорі іншого порядку визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях.

Згідно ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Так, у п. 4.1. Договору сторони визначили, що розмір орендної плати за даним договором на місяць становить 13825,50грн., в еквіваленті складає 875 євро на день підписання договору за офіційним курсом НБУ. Офіційний курс євро до гривні за даними НБУ на день підписання договору складає 15,8 гривень. Вартість оренди у національній валюті України коригується орендодавцем в залежності від змін офіційного курсу євро до гривні за даними НБУ.

У п. 4.4. Договору зазначено, що розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України.

Відповідно до п. 4.2. Договору, орендна плата сплачується орендарем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 16 числа поточного місяця за попередній місяць.

У разі передачі обладнання в оренду не з початку поточного місяця, орендна плата сплачується в розмірі, пропорційному кількості днів, що залишились до кінця поточного місяця, протягом яких орендар фактично користувався об'єктом оренди після його приймання.

Як вбачається з розрахунку орендної плати (а.с. 9), позивач вказує, що за період з травня 2014 по 16.04.2015 загальна сума орендних платежів складає 212957,50грн.

При перевірці вказаного розрахунку, судом встановлено, що позивачем помилково нараховано орендну плату за травень 2014 у повному обсязі, в той час, як відповідачу орендоване майно передано 06.05.2014. Тому нарахування за травень 2014 необхідно проводити за 26 календарних днів, що узгоджується з п. 4.2. Договору. Також позивачем неправомірно заявлено вимогу про стягнення орендної плати за 16 днів квітня 2015, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду (29.04.2015), по вказаним вимогам не настав, визначений п. 4.2. Договору, строк оплати.

Перевіривши розрахунок орендної плати, з урахуванням ставок НБУ, судом встановлено правомірність нарахування орендних платежів за період з 06.05.2014 по березень 2015 (включно) у розмірі 186322,92грн.

Матеріалами справи підтверджено лише часткову сплату відповідачем орендної плати в розмірі 4000,00грн., згідно прибуткового касового ордера №1 від 26.08.2014 (а.с. 42).

Доказів повного погашення заборгованості по орендним платежам відповідачем не надано.

У відповідності до ч.1 ст. 193 ГК України, яка кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 182322,92грн. (186322,92грн.-4000,00грн.) основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні вимоги про стягнення 26634,58грн. основного боргу суд відмовляє за безпідставністю їх нарахування.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Умовами п. 7.2. Договору сторони обумовили, що за порушення строку сплати орендної плати, визначеного п. 4.2. даного договору, орендар сплачує пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент існування заборгованості, від суми боргу за кожний день прострочення.

Позивачем заявлено до стягнення пеню, нараховану в розмірі облікової ставки НБУ за період з 16.06.2014 по 16.04.2015 в розмірі 12883,60грн.

Слід зазначити, що згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив правомірність її нарахування в розмірі 10144,32грн., а саме за період з 17 числа наступного місяця за кожен попередній місяць, в межах встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку, виходячи з обґрунтовано заявленої до стягнення суми боргу - 182322,92грн. У стягненні 2739,28грн. пені слід відмовити.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних суд встановив, що їх обґрунтовано заявлена сума становить 1979,87грн., оскільки позивачем помилково визначено початок періоду їх розрахунку з 16 числа по кожному періоду, у той час як нарахування слід здійснювати з 17 числа. При цьому їх нарахування є правомірним на суму основного боргу у розмірі 182322,92грн., що також не враховано позивачем. Отже, у стягненні 135,22грн. 3% річних слід відмовити.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Відповідач доказів на спростування обґрунтованості позовних вимог суду не надав. При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.

Отже, позов обґрунтований, підтверджується належними доказами та підлягає задоволенню на суму 194447,11грн., з яких 182322,92грн. основного боргу, 10144,32грн. пені, 1979,87грн. 3 % річних. У стягненні 26634,58грн. основного боргу, 2739,28грн. пені, 135,22грн. 3 % річних суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (10004, АДРЕСА_2, ід. номер НОМЕР_1)

на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (04050, АДРЕСА_3, ід. номер НОМЕР_2)

- 182322,92 грн. основного боргу,

- 10144,32 грн. пені,

- 1979,87 грн. 3 % річних.

- 3888,94 грн. судового збору.

3. У стягненні 26634,58грн. основного боргу, 2739,28грн. пені, 135,22грн. 3 % річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.06.15

Суддя Вельмакіна Т.М.

Друк:

1 - до справи;

2 - позивачу (згідно заяви - рек. з пов.)

3 - відповідачу (рек. з пов.)