ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 917/2586/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Доброхотова О.В.

відповідач - (особисто) ФОП ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2, м. Кременчук (вх. №2452 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 10.02.15 року у справі №917/2586/14

за позовом Приватного АТ "Нова лінія", смт. Чабани, Київська обл.

до ФОП ОСОБА_2, м. Кременчук

про стягнення 35474,39 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014р. позивач, ПАТ "Нова лінія", звернувся з позовною заявою про стягнення з відповідача, ФОП ОСОБА_2, заборгованості за договором суборенди нежитлового приміщення № ДГУ-13-686 від 21.05.2013 р. у сумі 35 474,39 грн, з яких: 30 976,71 грн - сума основного боргу; 1 962,46 грн - пеня; 807,08 грн - 10% річних; 1728,14 грн - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.02.2015 року по справі №917/2586/14 (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства "Нова лінія" 30976,71 грн. боргу, 1962,46 грн. пені, 807,08 грн. - 10% річних; 1728,14 грн. інфляційних та додатковим рішенням від 03.03.2015 року стягнуто 1827,00 грн. судового збору, з посиланням на невиконання відповідачем умов договору в частині оплати.

Відповідач, ФОП ОСОБА_2, не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарского суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на його незаконність, необгрунтованість та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи при прийнятті оскаржуваного рішення, просить скасувати рішення господарського суду та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 13260,38 грн. заборгованості за договором суборенди нежитлового приміщення №ДГУ-13-686 від 21.05.2013 р. та в частині нарахованих інфляційних втрат, річних та пені за період з 06.09.2014 року по 18.11.2014 року. В уточненні апеляційних вимог просив скасувати рішення частково.

У апеляційній скарзі зазначив, що підприємницька діяльність на суборендованих площах не велася з 5.09.2014р., заборгованість за період травень - 5 днів вересня 2014року станом на 31.10.2014р. складала суму 17716,33 грн, що підтверджується, підписаними сторонами актами звіряння розрахунків станом на 31.10.2014 р. та 30.11.2014 р.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначив, що доказів розірвання договору суборенди не надано, заборгованість по договору існує, акт звірки взаєморозрахунків не є доказом відсутності заборгованості.

Розпорядженням голови суду від 25.05.15 року, у зв'язку з відпусткою судді Потапенко В.І. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Гребенюк Н.В.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 21.05.2013 р. між Приватним акціонерним товариством „Нова лінія" (Орендар) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Суборендар) укладено договір суборенди нежитлового приміщення № ДГУ-13-686, за яким орендар (позивач) зобов'язався передати, а суборендар (відповідач) зобов'язався прийняти в тимчасове платне користування нежитлове приміщення (об'єкт суборенди) на території майнового комплексу в АДРЕСА_1. Загальна площа об'єкту суборенди становить 6 м.кв. Відновна вартість об'єкту суборенди з урахуванням індексації становить 7920,00 грн.

Орендар користується об'єктом суборенди на підставі договору оренди укладеного між АТ "Нова лінія" та власником майнового комплексу - Товариством з обмеженою відповідальністю "РТЦ "КРЕМІНЬ-ІНВЕСТ"(п.1.1. договору)

У п. 3.2. договору суборенди № ДГУ-06-385 від 18.08.2011 p. зазначено, що щомісячна ставка суборендної плати за цим договором дорівнює гривневому еквіваленту 60 USD (шістдесят доларів США) за один метр квадратний об'єкту суборенди, з врахуванням ПДВ.

Відповідач зобов'язувався сплачувати суборендну плату щомісячно, але не пізніше 12 числа поточного (розрахункового) місяця, незалежно від факту отримання (не отримання) Суборендарем рахунку Орендаря.

Суборендна плата розраховується за ставкою, визначеною у п. 3.2. договору за курсом НБУ на перший банківський день поточного (розрахункового) місяця (п. 3.6. договору).

Пунктом 9.1. договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 14.05.2014 p. (а.с. 12) передбачено, що договір діє до 20.05.2015 р. (включно), а в частині виконання грошового зобов'язання - до повного його виконання.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1. ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Суд першої інстанції встановив, що об'єкт суборенди переданий відповідачеві на підставі Акту прийому-передачі об'єкту суборенди від 01.06.2013р., відповідач систематично порушував умови договору щодо здійснення оплати, зокрема, відповідачем не проведено оплату за суборенду приміщень у травні 2014 р. на суму 4 104,00 грн, у червні 2014 р. на суму 4 275,92 грн, у липні 2014 р. на суму 4242,78 грн, у серпні 2014 р. на суму 4306,78 грн, у вересні 2014 р. на суму 4 721,08 грн, у жовтні 2014 р. на суму 4 663,88 грн, у листопаді 2014р. на суму 4 662,27 грн (копії рахунків на оплату в матеріалах справи, а.с. 13-16).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем по договору суборенди № ДГУ-13-686 від 21.05.2013 р. становить 30976,71 грн. (станом на 18.11.2014р.), позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату боргу та неустойки (вих. № 3000 від 11.10.2014 р.), але заборгованість за період травень - листопад 2014 р. на користь позивача не сплачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, в установлений договором строк відповідач не сплатив суборендну плату.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що актами звірки взаєморозрахунків між сторонами узгоджено суму заборгованості в розмірі 17 716,33 грн, оскільки чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.ст. 9,10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

Зазначеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у Постанові від 16 грудня 2010 року у справі № 17/717, у Постанові від 29 квітня 2013 року у справі № 40/5005/7052/2012.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що відсутні підстави вважати договір суборенди припиненим з 05 вересня 2014 року та задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за період травень - листопад 2014 року в сумі 30976,71 грн.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на припинення договору суборенди з 5.09.2014р.,так як відповідач не надав доказів припинення або розірвання договору суборенди, а також докази повернення об'єкту суборенди за актом прийому - передачі, не ведення підприємницької діяльності не звільняє відповідача від проведення оплати.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені,інфляційних та річних виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України встановлено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Водночас, до штрафних санкцій ст. 230 ГК України відносить господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 7.2. договору суборенди № ДГУ-13-686 від 21.05.2013 р. встановлена відповідальність Суборендаря, за порушення терміну перерахування суборендної плати, визначеного п. п. 3.4., 3.5. договору, яка стягується у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення виконання зобов'язання та додатково 10% річних (від суми заборгованості) за кожен день прострочення (згідно з п. 2 ст. 625 ЦК України).

У п. 7.6. договору Сторони окремо визначили, що нарахування та сплата пені та/або неустойки за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань за цим договором здійснюється без обмеження певним строком, протягом всього періоду від дня, коли грошові зобов'язання повинні бути виконані, до дня їх фактичного виконання на користь Орендаря.

В зв'язку з порушенням строків оплати суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1962,46 грн. пені.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 807,08 грн. - 10% річних та 1 728,14 грн. інфляційних за період 13.05.2014 р. - 18.11.2014 р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 526, 530, 610, 611,759,762 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 10.02.2015 р. по справі №917/2586/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 09.06.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Гребенюк Н. В.