ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 р. Справа №917/1040/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", вул. Западинська, 13, літ. А, м. Київ, 04123

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг", Майдан Незалежності, б. 20, м. Полтава, 36003

про визнання недійсним договору

Суддя Сірош Д.М.

Представники сторін:

від позивача: Салова Ю.Г., довіреність № б/н від 27.03.2015р.

від відповідача: Шерстюк О.О., дор. № 03 від 03.03.2015р.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складання повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позов про визнання недійсним договору № 1/01-12 від 17 січня 2012 р. про надання безвідсоткової позики.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

17 січня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Геотехконсалтинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" укладено договір № 1/01-12 про надання безвідсоткової позики.

Згідно з умовами Договору № 1/01-12 від 17січня 2012 року відповідач є Кредитором, а позивач - Позичальником.

Пунктом 1 договору № 1/01-12 від 17 січня 2012 року визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Кредитор надає Позичальнику безвідсоткову позику, а останній зобов'язується повернути позику в термін, визначений Договором.

Відповідно до п. 2 договору № 1/01-12 від 17.01.2012р. мета використання позики: для виробничих потреб.

У п. 5 договору № 1/01-12 від 17січня 2012 року сторонами визначено, що термін повернення позики складає три роки, починаючи з дати фактичного отримання коштів.

На виконання умов договору № 1/01-12 від 17січня 2012 року відповідачем перераховані відповідачу грошові кошти в розмірі 1 900 000,00 грн.

Таким чином, відповідач виконав належним чином умови договору № 1/01-12 від 17січня 2012 року року, що підтверджується платіжним дорученням № 89 від 24.01.2012 року (а. с. 62).

Проте, у строк визначений п. 5 договору № 1/01-12 від 17.01.2012 р. сума позики не була повернута позивачем.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на момент укладення договору № 1/01-12 від 17 січня 2012 року про надання безвідсоткової позики, між сторонами існувала домовленість, що в подальшому між ними буде укладено договір на проведення геологорозвідувальних робіт, в рамках якого позивачем за плату та за замовленням відповідача будуть здійснені геологорозвідувальні роботи на нафтогазових родовищах визначених відповідачем. Також, між сторонами була досягнута домовленість, що сума отриманої позики в рамках договору № 1/01-12 від 17 січня 2012 р. про надання безвідсоткової позики буде зарахована, в якості оплати договору на проведення геологорозвідувальних робіт. Проте, на момент звернення позивача до суду між сторонами так і не було укладено договору на проведення геологорозвідувальних робіт, за таких обставин позивач вважає, що договір № 1/01-12 від 17 січня 2012 року про надання безвідсоткової позики було укладено внаслідок обману. Тому, відповідно, позивач вважає договір № 1/01-12 від 17 січня 2012 року про надання безвідсоткової позики недійсним.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного:

Як вбачається з положень ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11 зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відсутні також і докази умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача ніби-то було введено в оману під час укладення договору № 1/01-12 від 17 січня 2012 р. про надання безвідсоткової позики.

Посилання позивача на те, що між ним та відповідачем існувала усна домовленість про подальше укладення договорів на проведення геологорозвідувальних робіт, в рамках яких позивачем за плату та за замовленням відповідача будуть здійснені геологорозвідувальні роботи на нафтогазових родовищах нібито визначених відповідачем також не знайшли документального підтвердження.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог, не надав жодних доказів того, що договір № 1/01-12 від 17.01.2012 р. про надання безвідсоткової позики не відповідає загальним вимогам чинності правочину, не довів факт того, що зміст правочину (договір № 1/01-12 від 17.01.2012 р. про надання безвідсоткової позики) - не відповідає положенням ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, не надав жодних доказів того, що відповідач в особі директора Зезекала І.І. в момент укладення договору № 1/01-12 від 17.01.2012р. про надання безвідсоткової позики не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, не вказав про відсутність у нього або у відповідача волевиявлення на момент укладення договору № 1/01-12 від 17.01.2012р. про надання безвідсоткової позики та не довів той факт, що договір № 1/01-12 від 17.01.2012р. про надання безвідсоткової позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідача обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Частиною 1 статті 43 ГПК України встановлено, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї статті ніякі докази не мають для суд заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням фактичних обставин, наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про недоведеність умислу в діях відповідача при укладенні договору № 1/01-12 від 17.01.2012 р. про надання безвідсоткової позики, що виключає наявність обману та його впливу на іншу сторону правочину.

За таких обставин, заявлену позивачем вимогу про визнання недійсним договору № 1/01-12 від 17.01.2012 р., суд визнає неправомірною, безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32-33, 43-44, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 19.06.2015 р.

Суддя Сірош Д.М.