РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа №910/8168/15-г

За позовом Міністерство оборони України

до Дочірнього підприємства Державної компанії Укрспецекспорт Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма Укрінмаш

про стягнення 44 986,42 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Болгар Н.С. (представник за довіреністю №220/327/д від 18.05.2015р.);

від відповідача: Карпова Т.В. (представник за довітреністю №27/11-11Д від 13.01.2015р.).

Обставини справи:

Міністерство оборони України (надалі також позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Дочірнього підприємства Державної компанії Укрспецекспорт Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма Укрінмаш (надалі також відповідач) суми 3: річних в розмірі 44 986,42 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачем з затримкою було виконано свої зобовязання з перерахування коштів, отриманих від реалізації майна у відповідності до Договору комісії про відчуження на реалізацію військового майна на внутрішньому ринку №270/4/60-10ВР від 20.12.2010р., у звязку з чим позивачем нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 44 986,42 грн.

Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, звертаючи увагу суду на те, що лист, на який посилається позивач за вих. №27/12-12490 від 20.12.2010р. не є повідомленням про отримання коштів від покупця товару, а є лише листом, в якому відповідач повідомляє, що відповідно до умов Договору, він реалізовує на внутрішньому ринку майно та просить позивача підготувати наряди на отримання майна. Окрім того, враховуючи п. 5.5. Договору відповічдачем фактично отримано кошти від покупця 15.02.2013р. це дата заяви про припинення зобовязання заархування зустрічних однорідних вимог між відповідачем та покупцем. Повідомлення, визначене п. 5.4. Договору, 18.02.2013р. за вих. №27/9-1576 відповідачем направлено Державному департаменту надлишкового майна та земель та Департаменту фінансів Міністерства оборони України на номери факсимільного звязку,які визначені у Договорі. 18.02.2013р. відповідачем, перераховані грошові кошти на розрахунковий рахунок позивача, тобто на наступний банківський день, після отримання грошових коштів від покупця.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.04.2015р. суддею Морозовим С.М. порушено провадження у справі № 910/8186/15-г, судове засідання призначено на 12.05.2015р.

12.05.2015р. в судовому засіданні оголошено відкладення до 26.05.2015р. у звязку з неявкою представника відповідача.

В судовому засіданні 26.05.2015р. було продовжено строк розгляду спору на 15 днів терміном до 17.06.2015р. включно та вікладено розгляд справи до 09.06.2015р.

Зважаючи на достатність наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 09 червня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010р. між позивачем (комітент за Договором) та відповідачем (комісіонер за Договором) укладено Договір комісії про відчуження на реалізацію військового майна на внутрішньому ринку №270/4/60-10ВР (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач доручив відповідачу, а останній взяв на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору та виконати від свого імені в інтересах позивача та за рахунок останнього Договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних сил України на умовах EXW ДП Балаклійський ремонтний завод, відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотерс у редакції 2000р. (далі майно) на внутрішньому ринку згідно із специфікацією майна, яке передається позивачем відповідачу для реалізації покупцю (Додаток №1 до цього Договору).

Загальна сума цього Договору, за яким позивач передає для реалізації відповідачу майно, підтверджується Додатками до Договору і встановлюється сторонами в розмірі 9 040 337,31 грн. без податку на додану вартість (ПДВ) і включає вартість (Додаток 4 до цього Договору). (п. 4.1. Договору).

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що відповідач не має права утримати кошти (чатину коштів) з тих, що перераховані йому покупцем за майно, в рахунок відшкодування своїх витрат.

Відповідно до п. 5.5. Договору кошти, отримані Відповідачем від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених відповідачем при організації реалізації покупцю майна, протягом пяти днів з дати підписання Актів прийому-передачі майна від позивача до відповідача, перераховуються у гривнях на рахунок позивача.

Згідно з п. 6.4. Договору прийом-передача майна від позивача відповідачу здійснюється на підставі виданого встановленим порядком наряду та наявності у повноважного представника відповідача довіреності.

Сторонами підписано Додаток 1 та Додаток 2 до Договору та погоджено суму комісійної плати відповідно до розрахунку.

Згідно п. 6.5. Договору прийом-передача майна від позивача відповідачу здійснюється уповноваженими представниками сторін у пунктах, визначених умовами передачі відповідно до п. 3.1 цього Договору з оформленням Актів прийому-передачі майна від позивача відповідачу.

ДП Балаклійським ремонтним заводом на підставі Договору, наряду №342/2/М/10-19р від 21.12.2010р. та Специфікації було передано відповідачу майно на реалізацію в кількості 28 005 шт. за Актами приймання-передачі від 24.12.2010р., від 17.01.2011р., від 09.02.2011р., від 22.03.2011р., від 19.04.2011р., від 04.05.2011р.

Таким чином, на підставі повідомлень про отримання коштів від покупця, позивачем виписано наряди на передачу майна та затверджено Акти прийому-передачі майна, що є підтвердженням повного виконання позивачем зобовязань за Договорами в частині, що стосується передачі майна відповідачу для його безпосередньої реалізації покупцю.

Відповідачем на підставі Договорів №12/211-1Д від 20.12.2010р., №12/2-Д від 14.01.2011р., №12/216-1Д від 22.12.2010р. було передано товар покупцю.

Відповідно до п. 5.5. Договору за Актом прийому-передачі майна від 04.05.2011р., кошти у сумі 840 760,00 грн. за реалізоване майно на рахунок позивача повинні були надійти до 09.05.2011р.

Проте відповідачем до строків вказаних в Договорі не було перераховано коштів від реалізації майна, а здійснено було це лише 18.02.2013р., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №438 від 18.02.2013р. на суму 840 760,00 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокуратури та позивача, з урахуванням частково погашеної заборгованості, підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обовязки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст. 629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один субєкт господарського зобовязання повинен вчинити певну дію на користь іншого субєкта, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати всій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем Договір є договором комісії, а тому до нього має застосовуватись законодавство, що регулює даний вид договорів.

За приписами ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вже зазначено вище, відповідачем здійснено перерахування коштів з порушенням строків передбачених п. 5.5. Договору, та дійснено зазначену операцію не в строк до 09.05.2011р., а лише 18.02.2013р.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за Договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 44 986,42 грн. за період з 10.05.2011р. по 18.02.2013р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобовязання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобовязання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань. Вищенаведене відповідає судовій практиці Верховного суду України (зокрема постанова від 10.06.2003 по справі № 3/350).

Таким чином, проценти річних входять до складу грошового зобовязання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань.

Дії відповідача є порушенням вимог Договору, тому є підстави для застосування відповідальності за умовами договору та положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 8.4. Договору передбачено, що відповідальність сторін, у частині, що неврегульована цим Договором, регулюється чинним законодавством України.

Позивачем здійснено розрахунок 3% річних, який становлять 44 986,42 грн., суд перевіривши правильність його нарахування, вважає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених нормами діючого законодавства.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/8168/15-г підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми 3% річних в розмірі 44 986,42 грн.

Судовій збір позивача в розмірі 1 827,00 грн., відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії Укрспецекспорт Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма Укрінмаш (; адреса: 04119, м. Київ, вулиця Дегтярівська, 36) на користь Міністерства оборони України (; адреса: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6) суму 3% річних в розмірі 44 986,42 грн. (орок чотири тисячі девятсот вісімдесят шість гривень 42 копійки) та суму судового збору в розмірі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімост двадцять сім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.06.2015р.

Суддя С.М. Морозов