РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015Справа №910/7531/15-г

За позовомПриватного підприємства «Регіональна охоронна конфедерація»
ДоДержавної наукової установи «Український науково-дослідний інститут спирту і біотехнології продовольчих продуктів»
Простягнення 166 867, 74 грн.

Суддя Борисенко І.І. Представники:

Від позивача: Скиба І.Г. - за дов.;

Від відповідача: Поцелов А.О. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про стягнення з останнього на свою користь основну заборгованість за надані послуги згідно із Договором №б/н від 04.04.2014р. в розмірі 129 297, 60 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 160, 23 грн., індекс інфляції в розмірі 16 274, 44 грн. та пеню в розмірі 19 135, 47 грн.

28.04.2015р. відповідач через відділ загального діловодства господарського суду (канцелярію) подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки відповідач є бюджетною установою та не має бюджетних асигнувань для задоволення вимог позивача, які виникли на підставі укладеного між сторонами спору договору.

За клопотанням позивача та відповідача, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, спір у даній справі вирішено у строк у відповідності п.3 ст.69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір № б/н про закупівлю послуг з охорони (надалі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору, Позивач на умовах, визначених Договором, зобов'язався протягом 2014 року надати Відповідачу послуги з охорони на Об'єкті Відповідача, а останній зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги.

Під Об'єктом розуміється контрольно-пропускний пункт на території Відповідача за адресою: м. Київ, провулок Бабушкіна, 3 (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 2.2. Договору, послуги надаються з 01 січня 2014 р. по 31 грудня 2014р.

За умовами п. 3.1. Договору, вартість послуг Позивача за Договором становить 129 297, 60 грн., без ПДВ.

Відповідно до п. 4.1. Договору, оплата послуг здійснюєтья Відповідачем шляхом перерахуання грошових коштів на розрахуноквий рахунок Позивача на підставі актів прийому-здачі робіт.

Згідно з п. 4.2. Договору, послуги за цим Договором вважаються наданими після підписання Сторонами Акта прийому-здачі робіт (послуг).

За умовами п. 4.5. Договору, Відповідач оплачує послуги Позивача відповідно до чинного законодавства України та умов даного Договору не пізніше 25-го числа місяця, що слідує за розрахунковим.

Судом встановлено, що Позивач за умовами Договору виконав покладені на нього, відповідно до умов Договору зобов'язання в повному обсязі, що підтверджується підписаними сторонами спору актами прийому-здачі робіт (послуг) на загальну суму 129 297, 60 грн., належні копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідач у своєму відзиві на позов також підтвердив та не заперечив наявність своєї заборгованості в розмірі 129 297, 60 грн. перед Позивачем, однак просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Відповідач є бюджетною установою та не має відповідних бюджетних асигнувань для задоволення вимог Позивача щодо сплати вказаної заборгованості.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав:

Договір №б/н від 04.04.2014р. про закупівлю послуг з охорони, укладений між Позивачем та Відповідачем за своєю правовою природою є договором про надання послуг та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися - належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Матеріали справи свідчать, що Відповідачем не сплачено суму боргу за Договором в розмірі 129 297, 60 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент винесення рішення у справі настав.

Посилання відповідача на те, що заборгованість виникла у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування не приймаються судом до уваги, оскільки на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Окрім того, також відсутність бюджетного фінансування за договором не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплатити виконану роботу, оскільки в разі відсутності коштів для оплати Замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати наданих послуг, а не приймати такі .

Відтак, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Таким чином, Відповідачем доводи позивача не спростовано, належних доказів виконання зобов'язань, на підставі яких заявлено позовні вимоги не надано.

Отже, факт наявності боргу у відповідача за договором № б/н від 04.04.2014р. про закупівлю послуг з охорони в розмірі 129 297, 60 грн. позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, і тому ця сума має бути стягнута з відповідача.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу п. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 6.4. Договору, за несвоєчасну оплату або неналежне виконання своїх обов'язків щодо оплати наданих Позивачем послуг, Відповідачу нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочений день на суму невиконаних зобов'язань.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, виходячи з вказаної норми, шість місяців починає обчислюватись від дня, що настає за днем, який є остаточним строком для виконання зобов'язання, оскільки умовами договору передбачено, що відповідач повинен оплатити послугу відповідно до чинного законодавства України та умов даного Договору не пізніше 25-го числа місяця, що слідує за розрахунковим (п.4.5 договору), строк прострочення виконання грошового зобов'язання починається з 26.03.2014р., а отже період за який можливо нарахувати пеню починається з 26.03.2014р. та діє до 26.08.2015р.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищезазначене та те, що позивачем визначений період нарахування пені з 26.02.2014р. до 26.01.2015р., тоді як позивач має право нарахувати пеню з 26.03.2014р. до 26.08.2015р. суд відмовляє у задоволенні заявленої до стягнення пені в сумі 13 824,93 грн. за необґрунтованістю її нарахування.

Таким чином, за прострочення терміну платежу з Відповідача належить стягнути пеню за період з 26.03.2014р. по 26.08.2014р. у сумі 5 310, 54 грн.

З огляду на наявність прострочення грошового зобов'язання, Позивач також правомірно нарахував Відповідачу борг з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції від простроченої суми за весь час прострочення, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Згідно здійсненого Позивачем розрахунку, з яким суд погоджується та вважає обґрунтованим, з Відповідача підлягає стягненню 2 160, 23 грн. 3% річних та 16 274, 44 грн. індексу інфляції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні, допустимими доказами, які знаходяться в матеріалах справи Позивач довів, що його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по оплаті судового збору, згідно ст. 49 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут спирту і біотехнології продовольчих продуктів» (03190, м. Київ, провулок Бабушкіна, 3; Код: 00334793) на користь Приватного підприємства «Регіональна охоронна конфедерація» (02088, м. Київ, вул. Дяченка, 20-В, кв. 66; Код: 38374928) основну заборгованість в розмірі 129 297 (сто двадцять дев'ять тисяч двісті дев'яносто сім) грн. 60 коп., пеню в розмірі 5 310 (п'ять тисяч триста десять) грн. 54 коп., 3% річних в розмірі 2 160 (дві тисячі сто шістдесят) грн. 23 коп., індекс інфляції в розмірі 16 274 (шістнадцять тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 44 коп. та судовий збір в розмірі 3 061 (три тисячі шістдесят одна) грн. 79 коп.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

В решті частині пені-відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 12.06.2015р.

Суддя І.І.Борисенко