КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Справа№ 5011-20/18178-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Драчова М.С. - представник, дов. №266 від 20.03.2015;

від відповідача за первісним позовом: Сергієнко С.В. - представник, дов. б/н від 24.04.2014;

від третіх осіб: 1. Мельник Е.О. - представник, дов. № 26 від 23.03.2015;

2. Науменко С.В. - представник, дов. № 02-115 від 12.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" та Житлово-будівельного кооперативу "Будівельник-9"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015

у справі № 5011-20/18178-2012 (головуючий суддя - Домнічева І.О., судді: Трофименко Т.Ю., Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу "Будівельник-9"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція",

2. Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр"

про стягнення 86 596,81 грн.

за зустрічним позовом Житлово-будівельного кооперативу "Будівельник-9"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про стягнення безпідставно отриманих коштів

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 розгляд апеляційних скарг у справі № 5011 20/18178-2012 відкладено на 03.06.2015, а у судовому засіданні 03.06.2015 у розгляді апеляційних скарг у справі № 5011-20/18178-2012 оголошено перерву до 15.06.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 5011-20/18178-2012 первісний позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 18 756,27 грн., 3% річних у сумі 451,60 грн., інфляційні втрати у сумі 38,61 грн., пеня у сумі 168,23 грн. та судовий збір у сумі 388,30 грн.; в іншій частині в позові відмовлено; в задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення мотивоване тим, що як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2014, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, встановивши заборгованість за спірний період та застосувавши позовну давність за період з 01.01.2009 по 30.11.2009; розпорядження КМДА № 1332 від 30.11.2009, яким керується позивач за первісним позовом, не були подані на державну реєстрацію до Київського міського управління юстиції, а тому не набрали чинності та не можуть бути застосовані позивачем за первісним позовом при здійсненні розрахунку в розумінні ч. 2 ст. 4 ГПК України, таким чином, відповідно до розрахунку суду стягненню з відповідача за первісним позовом за кодом 2-468 підлягає сума у розмірі 12 859,36 грн.; позивачем за первісним позовом при розрахунку позовних вимог вірно визначено тарифи, що встановлені постановами НКРЕ від 20.01.2011 № 58 та від 10.02.2012 № 82; позивачем за первісним позовом не доведено, що ним були встановлені з відповідачем за первісним позовом відповідні відносини щодо постачання води, яка використовується для виготовлення гарячої води; приймаючи до уваги наведене, позивачем за первісним позовом безпідставно включено до розрахунку основного боргу суму заборгованості у розмірі 47 962,91 грн. за надані послуги з постачання холодної води для її підігріву стосовно теплових пунктів (бойлерів), які не перебувають на балансі відповідача за первісним позовом, у зв'язку з чим суд визнає недоведеним факт наявності у відповідача за первісним позовом боргу, що обліковується за кодом 2-40468 (постачання питної води, що використовується для підігріву); суд враховує, що абонентський код 2-40468 включає в себе послугу з приймання стічних вод (вода + стоки), надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання), регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач за первісним позовом) на користь позивача за первісним позовом; суд визнає доведеним факт наявності у відповідача за первісним позовом боргу у розмірі 5 896,91 грн. за абонентським кодом 2-40468, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню; враховуючи часткове задоволення суми основного боргу, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню; позов у частині вимог про стягнення пені, нарахованих за прострочення оплати заборгованості за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, що обліковуються у позивача за первісним позовом, підлягає задоволенню за розрахунком позивача в сумі 168,23 грн.; наданий позивачем за первісним позовом детальний (за кодами абонента) розрахунок пені відповідає нормам законодавства, зокрема, і вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України, матеріалам справи та умовам договору; оскільки судом не встановлено обставин утримання відповідачем за зустрічним позовом грошових коштів позивача за зустрічним позовом без достатніх правових підстав, позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 5011-20/18178-2012 скасувати, в частині відмови в стягненні з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 50 833,06 грн. основного боргу, 2 812,69 грн. 3% річних та 2 908,94 грн. інфляційних втрат, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Позивач за первісним позовом зазначає, що розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1332 від 30.11.2009 визнано незаконним і нечинним з моменту його прийняття, нарахування за надані послуги з водопостачання та водовідведення повинно здійснюватись згідно із тарифами, встановленими розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 № 980 "Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання і водовідведення холодної та гарячої води для населення", оскільки, 04.10.2012 Вищим адміністративним судом України було прийнято постанову у справі № К/9991/14255/11, якою встановлено, що розпорядження було прийняте в межах повноважень, наданих КМДА та у спосіб, встановлений законом; зазначеною постановою Вищий адміністративний суд України залишив без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2011, якою відмовлено в позові про визнання актів, зокрема, розпорядження № 980, недійсним; враховуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 04.10.2012 у справі № К/9991/14255/11 та те, що об'єми наданих послуг з водопостачання та водовідведення в період з 01.12.2009 по 28.02.2011 не оспорюються відповідачем та підтверджуються актами зняття показань з приладів обліку - нарахування за ці послуги повинні здійснюватись за тарифом, погодженим розпорядженням № 980, тобто: холодна вода - 1,53 грн. за 1 куб.м з ПДВ та водовідведення - 1,19 грн. за 1 куб.м з ПДВ, що відповідає розмірам тарифів, встановлених вищевказаним розпорядженням № 1332.

Скаржник вказує на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2010 у справі № 2а-12540/09/2670 за позовом ПАТ "Київенерго" до Міністерства з питань житлово-комунального господарства України про визнання нечинним та скасування п. 3.13 Правил № 190 (залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.03.2011 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.09.2011), встановлено, що п. 3.13 Правил № 190 не є зобов'язальною нормою, а тому у ПАТ "Київенерго", як енергопостачальної організації, на балансі та в управлінні якої перебувають теплові пункти, котельні, теплові розподільчі мережі, немає обов'язку щодо укладення договорів для здійснення розрахунків з виробником (позивачем за первісним позовом) за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуватись за відповідний обсяг стічних вод; при цьому адміністративний суд також зазначив, що вказаний пункт Правил № 190 лише регулює правовідносини сторін у разі укладення таких договорів; між позивачем за первісним позовом та ПАТ "Київенерго" на момент спірних правовідносин, не існувало договірних відносин, відповідно до яких ПАТ "Київенерго" купувало б у позивача за первісним позовом питну воду, яка в подальшому використовувалась для виготовлення гарячої води та її продажу; чинне законодавство України не передбачало обов'язку ПАТ "Київенерго" укладати договір на постачання питної води, яку б воно використовувало для виробництва послуг з централізованого гарячого водопостачання, а також законодавством не було надано позивачу за первісним позовом права укладати договір з ПАТ "Київенерго" на водопостачання та водовідведення; відсутні підстави вважати, що відповідач за первісним позовом звільнений від обов'язку оплатити спожиті послуги з постачання питної води, що була використана відповідачем в своїй господарській діяльності для надання послуг з гарячого водопостачання своїм споживачам; відповідач за первісним позовом не надав доказів того, що він уклав і оплачує послуги будь-якій особі з постачання питної води, крім позивача за первісним позовом, для забезпечення своїх споживачів послугами з централізованого гарячого водопостачання.

Позивач за первісним позовом вважає, що господарським судом першої інстанції порушено норми ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи, не досліджені матеріали справи та умови укладеного між сторонами договору, що призвело до незадоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги в період з 01.12.2009 по 28.02.2011, що підтверджується належними доказами, наявними у матеріалах справи.

На думку позивача за первісним позовом, зазначених вище обставин не було враховано Господарським судом міста Києва, що призвело до порушення загальних принципів судочинства, закріплених в ст. 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 43 ГПК України; Господарським судом міста Києва не було наведено у рішенні правового обґрунтування відхилення наведених позивачем доводів і наданих доказів, що є порушенням п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України та, відповідно до ст. 104 ГПК України, є підставою для скасування або зміни рішення.

Позивач за зустрічним позовом в апеляційній скарзі просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 5011-20/18178-2012 скасувати в частині, що стосується відмови в задоволенні частини позовних вимог по зустрічному позову в розмірі 93 408,93 грн., з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов про стягнення 93 408,93 грн.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що в зустрічному позові посилався на обставини, що позивач за первісним позовом отримав за спірний (позовний) період кошти за холодну воду, яка йде на підігрів (для приготування) гарячої води; відповідно до розрахунку, поданого до суду першої інстанції, сума коштів, що отримав позивач за первісним позовом за холодну воду, яка йде на підігрів та стоки холодної води за період з січня 2010р. по листопад 2012р. становить 93 408,93 грн., що підтверджується наданим до суду 09.01.2013 листом ГІОЦ № 02-3088 від 27.12.2012, в якому розщеплені і зазначені окремо кошти за холодну воду на підігрів та стоки гарячої води, які отримав позивач за первісним позовом.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що договір на постачання питної води та приймання стічних вод (договір на послуги з водопостачання та водовідведення) № 8698/4-14 від 06.12.2000 не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачу за первісним позовом холодної води для виготовлення гарячої води та сплати її вартості; в зустрічному позові відповідач зазначав, що позивач за первісним позовом отримував кошти за холодну воду, яка йде на підігрів, докази надходження коштів за холодну воду, яка йде на підігрів на рахунок позивача за первісним позовом є в матеріалах справи і ця сума за спірний період становить 51 225,41 грн., такими доказами є розрахунки відповідача за первісним позовом, зроблені на підставі довідок ГІОЦ, отже, грошові кошти по холодній воді, яка йде на підігрів, у розмірі 51 225,41 грн., відповідач за зустрічним позовом, одержав, хоча і з посиланням на вказаний договір, але без достатньої правової підстави.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що відповідач не надав доказів об'ємів холодної води, що йде на підігрів і, відповідно, не довів об'ємів стоків гарячої води, як це передбачено п. 3.4 договору, тому одержав бездоказово кошти за стоки гарячої води у сумі 42 183,52 грн.

До апеляційної скарги додано розрахунок по зустрічному позову.

Із матеріалів справи вбачається, що примірник розрахунку є наявним у матеріалах справи (а.с. 48, т. ІІ, а.с. 45, т. V).

Позивач за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що як вбачається із відомостей розщеплення сплати КП "ГІОЦ", на розрахунковий рахунок позивача за первісним позовом за договором на послуги водопостачання та водовідведення № 8698/4-14 від 06.12.2000 надходили кошти із наступним призначенням платежу: за питну воду та водовідведення холодної води, питну воду для підігріву та водовідведення гарячої води; даний факт свідчить про те, що відповідач за первісним позовом визнає обов'язок по оплаті спожитих послуг з постачання питної води, що ним була використана в своїй діяльності для потреб гарячого водопостачання, оскільки вчинив дії, спрямовані на виконання зобов'язання; за таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідач за первісним позовом звільнений від обов'язку оплатити спожиті послуги з постачання питної води, що була використана відповідачем за первісним позовом в своїй господарській діяльності для надання послуг з гарячого водопостачання своїм споживачам; надання послуг із приймання стічних вод, у тому числі і гарячого водопостачання, регулюється умовами укладеного договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом, який є відповідачем за первісним позовом, на користь позивача; за таких обставин, суд першої інстанції правомірно визнав факт наявності у відповідача боргу за абонентським кодом 2-40468, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволені.

У письмових поясненнях від 03.06.2015 позивач за зустрічним позовом вказує на те, що розпорядження Київської міської державної адміністрації № 980 від 31.08.2009, на яке вказує позивач за первісним позовом, визнано незаконним та нечинним з моменту його прийняття постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2а-118/1, провадження № 2а/761/4/2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 у справі № 2а-118/11, провадження № 2а/761/4/14, також, всі розпорядження Київської міської державної адміністрації, що приймались, починаючи з жовтня 2006р., не пройшли державну реєстрацію та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, тому необхідно керуватись нормами ст. 631 ЦК України; на час укладення договору - 06.12.2000, чинними тарифами (ціною) на послуги з холодного водопостачання та водовідведення холодної води є тарифи, що затверджені розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.06.1999 № 851, що зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 14.07.1999 за № 49/170, враховуючи дані тарифи, є підстави для відмови в задоволенні апеляційної скарги позивача за первісним позовом.

До зазначеного письмового пояснення додано контррозрахунок.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція у письмовому поясненні від 04.06.2015 стверджує, що вимоги позивача за первісним позовом є обгрунтованими, посилаючись, зокрема, на те, що відповідач, як балансоутримувач багатоквартирного житлового будинку, а отже, і його внутрішньобудинкових мереж, виконавець послуг з гарячого водопостачання є особою, яка задовольняє потреби споживачів - мешканців свого будинку у гарячій воді та отримувала від споживачів плату за надані послуги, що включає в себе вартість холодної води, яка пішла на підігрів; умовами договорів, укладених з ТОВ "Євро-Реконструкція" на поставання теплової енергії у гарячій воді і оплату отриманої теплової енергії, передача води мережевої у власність споживачам теплової енергії, не передбачалась.

Розглянувши апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, третіх осіб, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, письмових пояснень, колегія суддів встановила наступне.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2014 у справі № 5011-20/18178-2012 рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2013 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у справі № 5011-20/18178-2012 скасовано в частині задоволення первісного позову та відмови в зустрічному позові; справу № 5011 20/18178 2012 в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у справі № 5011 20/18178 2012 залишено без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача 79 477,12 грн. основного боргу, 3 439,01 грн. інфляційних втрат, 3 512,44 грн. трьох процентів річних, 168,24 грн. пені; судових витрат.

Відповідачем подано до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву про стягнення з позивача грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави у розмірі 186 353,72 грн.; судового збору.

09.01.2013, 25.01.2013 відповідачем до суду першої інстанції подано заяви про застосування позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.12.2000 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" та відповідачем укладено договір № 8698/4-14 на послуги водопостачання та водовідведення.

В подальшому Державне комунальне об'єднання "Київводоканал" було перетворено у Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", про що свідчить Статут останнього, зареєстрований 29.04.2011 (а.с. 26, т. І).

Відповідно до п. 1 договору № 8698/4-14 позивач, за договором постачальник, зобов'язується забезпечити відповідачу, за договором абоненту, постачання питної води та прийняти від відповідача каналізаційні стоки, а відповідач сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

В п.п. 2.1, 2.2 договору № 8698/4-14 сторонами погоджено, що позивач забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82"; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично допустимі концентрації шкідливих речовин (2.1); відповідач сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством; у разі зміни тарифів сплата послуг відповідачем здійснюється за новим тарифом з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору (2.2).

Згідно із п.п. 3.1, 3.4, 3.6, 3.7 договору № 8698/4-14 кількість води, що подається позивачем та використовується відповідачем, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих позивачем; зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником позивача (3.1); кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з позивачем, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим п. 21.2 Правил (3.4); відповідач розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством у п'ятиденний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи (3.6); у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг відповідач зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення позивачем платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акту звірки в цей же термін; при невиконанні цієї умови дані позивача вважаються прийнятими відповідачем (3.7).

Пунктом 5.1 договору № 8698/4-14 сторони погодили умову про те, що цей договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 12.17 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994, розрахунки за воду, яка відпускається для централізованого гарячого водопостачання, та за відповідний обсяг стічних вод здійснюються з підприємствами, які споживають воду; порядок взаємовідносин встановлюється Водоканалом.

18.10.2008, у зв'язку з набуттям чинності Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - Правила № 190) втратили чинність Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Пунктами 3.1, 3.7 Правил № 190 встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку; розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Як вказує позивач у позовній заяві, позивачем за період з 01.01.2009 по 31.08.2012 відповідачеві було надано послуг на загальну суму 358 459,61 грн., що підтверджується актами про зняття показників водолічильників, розшифровками рахунків абонента, в яких вказані об'єми спожитих послуг, тарифи, за якими проводилися нарахування та вартість наданих послуг, реєстрами дебетових повідомлень, що підтверджують виставлення рахунків до банківської установи відповідача, наявними у матеріалах справи.

Однак, за отримані послуги сплачено частково, на суму 270 446,87 грн., в результаті чого, як стверджує позивач у позовній заяві, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 79 477,12 грн., а саме:

- за кодом 2-468 у період з 01.04.2009 по 31.08.2012 на суму 237 844,01 грн., з яких сплачено 203 788,57 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість (з урахуванням перерахунків на суму 2 541,23 грн.) у розмірі 31 514,21 грн.;

- за кодом 2-40468 у період з 01.01.2009 по 31.08.2010 на суму 120 615,60 грн., з яких сплачено 66 658,30 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість (з урахуванням перерахунків на суму -5 994,39 грн.) розміром 47 962,91 грн.

Згідно із ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2014 у справі № 5011-20/18178-2012 вказано, що встановивши наявність заборгованості за спірний період, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення нарахованих сум з 01.01.2009 по 30.11.2009 та відмовили в цій частині позовних вимог; касаційна інстанція з таким висновком погоджується, оскільки в цій частині незалежно від використаних тарифів для нарахування та розміру заборгованості, вона не підлягає стягненню за позовною давністю.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Така ж норма закріплена і в ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10.01.2002 № 2918-ІІІ послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

З приводу постачання відповідачеві холодної води для виготовлення гарячої води, слід зазначити, що матеріали справи не містять інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

Пунктом 3.13 Правил № 190 визначено, що суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення; обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності; обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показників засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

За приписами ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується; відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Тобто, обрахунок обсягів спожитої води має здійснюватися на підставі показів приладів обліку, встановлених на межі балансової належності теплового пункту, та сплачуватись балансоутримувачем теплових пунктів на підставі укладеного договору.

Чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду; тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач; при цьому, саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води, а споживач оплачує холодну воду, яка йде на підігрів, лише у тому випадку, якщо він отримує від водопостачальника холодну воду та самостійно підігріває її до стану гарячої води.

Відповідно до розрахунку позовних вимог, позивачем до вартості наданих послуг включено вартість холодної води, яка йде на виготовлення гарячої води.

Однак, відповідач заперечує знаходження на його балансі, в управлінні, повному господарському віданні, користуванні, концесії, тощо теплових пунктів (бойлерів) для підігріву води за лічильниками, по яких позивач просить суд стягнути кошти.

Позивачем не доведено того, що теплові пункти, з яких здійснено постачання гарячої води, перебувають на балансі відповідача.

Отже, позивач не має правових підстав для виставлення рахунків за холодну воду, яка йде на підігрів за лічильником, вказаним позивачем, оскільки цей лічильник знаходиться у тепловому пункті (бойлері), який не належить відповідачу на праві власності та не перебуває у нього на балансі, а договір № 8698/4-14, який визначений підставою позову, не регулює відносини сторін з приводу постачання відповідачу холодної води для виготовлення гарячої води, облік якої здійснюється за приладом обліку, встановленим на водопровідному вводі до бойлеру. Також матеріали справи не містять інших договорів, які б регулювали такі відносини між сторонами.

Така правова позиція викладена, зокрема, в постановах Вищого господарського суду України від 25.04.2013 у справі № 5011-71/4847-2012, від 22.07.2013 у справі № 5011-65/18027-2012, від 29.05.2013 у справі № 5011-38/18011-2012.

Надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюється умовами укладеного сторонами договору № 8698/4-14, вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь Водоканалу (позивача).

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці (постанови Вищого господарського суду України від 19.03.2014 у справі № 910/13220/13, від 17.04.2014 у справі № 910/13142/13).

Відповідно до п.1 Указу Президента України № 493/92 від 03.10.1992 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Згідно із п. 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Постановою Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі № 21-246а11, яка прийнята за результатом перегляду постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2009, що залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011, вказано, що Вищий адміністративний суд України правильно застосував норми матеріального права; скасовуючи розпорядження КМДА, якими встановлено тарифи на комунальні послуги, суди у даній справі послались на те, що спірні розпорядження не пройшли державної реєстрації.

04.04.2012 Вищим адміністративним судом України у вказаній справі скасовано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 29.03.2011, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2009 та постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 30.07.2007 з підстав порушення судами норм процесуального права, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів касаційної інстанції у постанові від 30.07.2014 наголосила, що постанова ВСУ від 28.11.2011 у справі № 21-246а11 з позицією Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права в даному випадку є чинною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2011 № 833 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 "Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", доповнивши її пунктом 2-2 такого змісту: "Київській міській державній адміністрації забезпечити подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів, які зачіпають права, свободи та законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, виданих нею як місцевим органом виконавчої влади та як виконавчим органом Київської міської ради."

Із змісту п. 1 Указу Президента України № 493/92 від 03.10.1992 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" можна дійти висновку, що зазначеними змінами Кабінет Міністрів України лише уточнив вже чинне положення з метою уникнення суперечностей.

Пунктом 13 Положення про Національну комісію регулювання електроенергетики України, затвердженого Указом Президента України від 21.04.1998 № 335/98, діючого на момент виникнення правовідносин, встановлено, що НКРЕ, в межах своїх повноважень, на основі та на виконання законодавства приймає рішення у вигляді постанов і розпоряджень, які є обов'язковими для виконання підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності.

Відповідно до наданих повноважень, НКРЕ 20.01.2011 прийняла постанову № 58, яка набрала чинності з 01.02.2011 та якою встановлено тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал".

В постанові касаційної інстанції від 30.07.2015 у справі № 5011 20/18178-2012 встановлено, що суди дійшли правильного висновку, що при визначенні вартості послуг, наданих позивачем відповідачу в період після 01.02.2014, слід застосовувати тарифи, що встановлені постановами НКРЕ від 20.01.2011 № 58 та від 10.02.2012 № 82.

Отже, при визначенні вартості послуг, наданих позивачем за первісним позовом відповідачу, в період із 01.12.2009 до 01.02.2011 належить керуватись тарифами, встановленими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, а у період з 01.02.2011 по 31.08.2012 слід застосовувати тарифи, встановлені постановами НКРЕ від 20.01.2011 № 58 та від 10.02.2012 № 82.

Однак, розпорядження КМДА № 1332 від 30.11.2009, якими керується позивач за первісним позовом, не було подано на державну реєстрацію до Київського міського управління юстиції, а тому не набрало чинності та не може бути застосовано позивачем при здійсненні розрахунку в розумінні ч. 2 ст. 4 ГПК України, а розпорядження Київської міської державної адміністрації № 980 від 31.08.2009 визнано незаконним та нечинним з моменту його прийняття постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2а-118/11, провадження № 2а/761/4/2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 у справі № 2а-118/11, провадження № 2а/761/4/14.

Таким чином, при визначенні вартості послуг, наданих позивачем за первісним позовом відповідачу, у період з 01.12.2009 до 01.02.2009, необхідно застосовувати тарифи, встановлені розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 851 від 03.06.1999, яке зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 14.07.1999 за № 49/170.

Апеляційний господарський суд дослідивши наявні матеріали справи № 5011-20/18178-2012, здійснивши перерахунок нарахованих позивачем за первісним позовом сум за холодну воду, стоки холодної води та стоки гарячої води, зазначені позивачем у розрахунку, доданому до позовної заяви, сплати грошових коштів відповідачем за первісним позовом, враховуючи правильні та чинні тарифи у відповідні періоди, зазначає наступне.

Проведеним аналізом співвідношення між сумами, належними до сплати та фактичними сумами сплат відповідачем за первісним позовом, не встановлено наявності заборгованості останнього перед позивачем за первісним позовом.

Також, апеляційним господарським судом не встановлено прострочення відповідачем за первісним позовом виконання грошового зобов'язання перед позивачем за первісним позовом, що виключає застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення пені, згідно із п. 4.2 договору № 8698/4-14.

Щодо вимог, викладених у зустрічній позовній заяві, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідач за первісним позовом подав до Господарського суду міста Києва зустрічну позовну заяву про стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави у розмірі 186 353,72 грн., судового збору.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом було укладено договір № 8698/4-14 на послуги водопостачання та водовідведення, а кошти які позивач за зустрічним позовом просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом, отримано останнім як оплата за надані послуги згідно із умовами договору № 8698/4-14, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.06.2014 у справі № 13/096-12.

Твердження про те, що кошти за послуги з постачання холодної води, що йде на підігрів та за стоки гарячої води позивач за зустрічним позовом сплачує іншій юридичній особі, не підтверджено матеріалами справи.

Як вбачається із копії доданого до матеріалів справи договору від 02.07.2012, укладеного позивачем за зустрічним позовом із ТОВ "Євро-Реконструкція", за цим договором постачається теплова енергія у вигляді гарячої води.

Так само, за договором від 01.02.1999, укладеного позивачем за зустрічним позовом із Спільним підприємством "Укр-Кан-Пауер", передбачено постачання теплової енергії у вигляді гарячої води.

У позовній заяві за зустрічним позовом також вказано про обов'язок виконати вимогу, посилаючись на норму ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однак, із матеріалів справи не вбачається та позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності у відповідача за зустрічним позовом грошового зобов'язання у розмірі 186 353,72 грн.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що обставин утримання відповідачем за зустрічним позовом грошових коштів позивача за зустрічним позовом без достатніх правових підстав не встановлено, тому позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, однак, не погоджується із висновком про наявність заборгованості у відповідача за первісним позовом перед позивачем, у тому числі й простроченої.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційних скарг, та наявність підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Будівельник-9" залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 5011-20/18178-2012 скасувати частково і прийняти нове рішення.

4. У первісному позові Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" відмовити повністю.

5. У зустрічному позові Житлово-будівельного кооперативу "Будівельник-9" відмовити повністю.

6. Справу № 5011-20/18178-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 17.06.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха