номер провадження справи 33/91/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 Справа № 908/2797/15

за позовом Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України (70417, с. Сонячне Запорізького району Запорізької області, вул. Інститутська, буд. 1)

до Приватного підприємства "Агрофірма "Славутич" (70405, с. Петрополь Запорізького району Запорізької області, вул. Шкільна, буд. 28)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача : Василенко Л.О. - довіреність б/н від 10.02.2015 р.;

від відповідача: Дудіна Г.О. - довіреність № 7 від 20.01.2015 р.;

ВСТАНОВИВ:

Інститут олійних культур Національної академії аграрних наук України звернувся в господарський суд Запорізької області із позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства "Агрофірма "Славутич" заборгованості в розмірі 36000,00 грн.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість про купівлю-продаж насіння сільськогосподарських культур. За видатковими накладними № 361 від 29.08.2008 р., № 378 від 08.09.2008 р. та № 360 від 26.08.2008 р. позивачем відповідачу було передано насіння сільськогосподарських культур на загальну суму 36000,00 грн. Оскільки за отримане насіння відповідач не розрахувався, 04.12.2013 р. позивачем на адресу відповідача була направлена Вимога про сплату заборгованості. Однак, заборгованість в сумі 36000,00 грн. відповідачем сплачена не була. Посилаючись на приписи ст.ст. 11, 509, 530, 626, 655, 693 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 193 ГК України, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 23.04.2015 р. порушено провадження у справі № 908/2797/15, розгляд якої призначено на 26.05.2015 р.

В судовому засіданні 26.05.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 16.06.2015 р.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

В судовому засіданні представник позивача доводи, викладені у позовній заяві підтримав. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - у письмовому відзиві проти позову заперечив. Зокрема, вказує, що позивач в своїй заяві спирається на документи первинної облікової бухгалтерії

(видаткові накладні) за період серпень-вересень 2008 року. Посилаючись на приписи ст.ст. 257, 261 ЦК України, відповідач зазначає, що строк позовної давності за даними вимогами закінчився ще у вересні 2011 року. Тому, оскільки за всіма вимогами, термін зберігання документів вичерпався, дані документи відповідача були знищені. Посилаючись на викладене та норми ст. 59 ГК України, ст. 257, ст. 261, ст. 267 ЦК України, ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ЗУ «Про національний архівний фонд та архівні установи», «Перелік типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій, підприємств, із зазначенням термінів зберігання документів», Інформаційні листи ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013, відповідач просить застосувати позовну давність при розгляді даної справи та у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 16.06.2015 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що між Інститутом олійних культур Національної академії аграрних наук України (позивачем у справі) та ПП "Агрофірма "Славутич" (відповідачем у справі) було досягнуто домовленість про купівлю-продаж товару (насіння ріпаку).

Згідно наданих позивачем до матеріалів справи видаткових накладних № 361 від 29.08.2008 р. (на суму 19680,00 грн.), № 360 від 26.08.2008 р. (на суму 15600,00 грн.) та № 378 від 08.09.2008 р. (на суму 720,00 грн.), відповідачу було поставлено насіння ріпаку на загальну суму 36000,00 грн.

На підтвердження факту отримання насіння ріпаку довіреною особою відповідача, позивачем надано Довіреності серія ЯПД № 611301 від 29.08.2008 р., серія ЯПД № 611291 від 27.08.2008 р. та серія ЯПД № 611313 від 09.09.2008 р., які видані ПП "Агрофірма "Славутич" - Карпенко М.М.

В своїй позовній заяві позивач вказує, що після отримання насіння ріпаку відповідач зобов'язання щодо його оплати не виконав.

У зв'язку з цим, 04.12.2013 р та 07.04.2014 р. позивачем на адресу відповідача були направлені листи з вимогою сплатити існуючу заборгованість.

Вимоги позивача були залишені відповідачем без задоволення.

Позовна вимога про стягнення з ПП "Агрофірма "Славутич" заборгованості в розмірі 36000,00 грн., стала предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згіно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

Зі змісту ст. 207 ЦК України випливає, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв'язку.

Як свідчать надані суду документи, між сторонами склалися господарські відносини з поставки товару, що породили взаємні обов'язки. Обов'язки позивача виразились у передачі товару, а обов'язки відповідача полягають в його оплаті.

Згідно до ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються положення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу є оплатним; двосторонньо зобов'язуючим, а також консенсуальним, оскільки права та обов'язки сторін виникають вже в момент досягнення ними згоди за всіма істотними умовами.

Тобто, зобов'язання сторін у відносинах купівлі-продажу є зустрічними і передбачають одночасність їх виконання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 531 ЦК України при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої зобов'язання одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Правила оплати майна у відносинах купівлі-продажу врегульовані ст. 692 ЦК України, згідно з якою покупець зобов'язаний оплатити товар одразу після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 ЦК України, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

В даному випадку, в якості обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару за укладеним між сторонами у спрощений спосіб правочином відповідач належним чином не виконав.

Дослідивши матеріали та обставини справи, суд приходить до висновку, що обов'язок відповідача оплатити товар, поставлений за видатковою накладною № 360 від 26.08.2008 р. - настав 26.08.2008 р., за видатковою накладною № 361 від 29.08.2008 р. - 29.08.2008 р., а за видатковою накладною № 378 від 08.09.2008 р. - 08.09.2008 р.

Доказів оплати товару, отриманого за вищезазначеними видатковими накладними, відповідач суду не надав. Отже, з 26.08.2008 р., з 29.08.2008 р. та з 08.09.2008 р., відповідно, відповідач став боржником, який прострочив виконання свого зобов'язання.

Суд враховує, що основним актом цивільного законодавства, який регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, є Цивільний кодекс України. Положення вказаного Кодексу поширюються також на господарські відносини, що мають зазначені ознаки.

Частиною 2 ст. 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, та норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Так, частиною 1 ст. 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності становить три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, не отримавши від відповідача оплати за поставлений товар з 26.08.2008 р., 29.08.2008 р. та 08.09.2008 р. відповідно, позивач вже дізнався про порушення свого права - 27.08.2008 р., 30.08.2008 р. та 09.09.2008р.

Відтак, з 27.08.2008 р. розпочався перебіг позовної давності за заявленою позивачем вимогою про стягнення заборгованості за товар поставлений за видатковою накладною № 360 від 26.08.2008р., з 30.08.2008 р. розпочався перебіг позовної давності за заявленою позивачем вимогою про стягнення заборгованості за товар поставлений за видатковою накладною № 361 від 29.08.2008 р., а з 09.09.2008 р. розпочався перебіг позовної давності за заявленою позивачем вимогою про стягнення заборгованості за товар поставлений за видатковою накладною № 378 від 08.09.2008 р., який сплив 27.08.2011 р., 30.08.2011 р. та 09.09.2011 р., відповідно.

Таким чином, право на звернення із позовом про захист свого цивільного права або інтересу позивач повинен був реалізувати в період: з 27.08.2008 р. по 27.08.2011 р. (за товар поставлений за видатковою накладною № 360 від 26.08.2008р.), з 30.08.2008 р. по 30.08.2011р. (за товар поставлений за видатковою накладною № 361 від 29.08.2008р.) та з 09.09.2008 р. по 09.09.2011 р. (за товар поставлений за видатковою накладною № 378 від 08.09.2008 р.).

Даний позов за вих. б/н від 17.03.2015 р. було здано до канцелярії суду 23.04.2015 р., отже, строк позовної давності позивачем пропущено.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

16.06.2015 р. відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив застосувати строк позовної давності.

За правилами статті 267 цього Кодексу наслідком спливу строку позовної давності у разі наявності відповідної заяви зацікавленої сторони є відмова у позові.

Таким чином, вказана обставина є підставою для відмови у задоволенні позову.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено та судом не виявлено.

Спростовуючи доводи позивача, суд наголошує, що строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від факту звернення до нього позивача з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Така правова позиція викладена і в постановах ВГСУ від 28.02.2012 р. № 5002-8/481-2011; від 21.04.2011 № 9/252-10, а також в Інформаційному листі ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» та в Оглядовому листі ВГСУ від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Вказані обставини у їх сукупності є підставою для відмови у задоволенні позову Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України у справі № 908/2797/15.

У відповідності до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 19.06.2015р.

Суддя М.В. Мірошниченко