ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. справа №909/1421/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Михалюк О.В.

Мельник Г.І.

при секретарі: Стефанишин А.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. (суддя Фрич М.М.)

у справі №909/1421/14

за позовом: Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів

до відповідача 1: Бистрецької сільської ради, с.Бистрець, Верховинський район, Івано-Франківська область

до відповідача 2: Приватного підприємця Миронюк В.В., с.Пробійнівка, Верховинський район, Івано-Франківська область

до відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Гідропауер", с.Голошино, Верховинський район, Івано-Франківська область

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1- Верховинський районний лісгосп, смт.Верховина, Івано-Франківська область

2- Карпатський національний природній парк, м.Яремче, Івано-Франківська область

про визнання недійсним договору і зобов'язання до вчинення дій

від позивача (скаржника): Панькевич М.Б. по довіреності №350 від 09.07.2014р.; Шутяк С.В. по довіреності №336 від 19.06.2014р.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Олейник І.Ю. згідно посвідчення №33 від 25.06.2009р.

від відповідача 3: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: Івасюк Г.М. по довіреності №360 від 16.06.2015р.

У судовому засіданні 17.06.2015р.

оголошувалась перерва з 11:55год. до 15:00год.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. у справі №909/1421/14 в позові Міжнародній благодійній організації "Екологія Право Людина" до Бистрецької сільської ради, Приватного підприємця Миронюк В.В., Товариства з обмеженою відповідальністю "Гідропауер" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 16.08.2010р., укладений між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюком В.В. щодо надання в користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції в с.Берестечко, застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (зобов'язати ФОП Миронюка В.В. привести земельну ділянку в попередній стан, демонтувати прокладені труби та повернути земельну ділянку Бистрецькій сільській раді) та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді припинення договору суборенди земельної ділянки від 15.10.2010 року, укладеного між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюком В.В. і ТОВ "Гідропауер" щодо надання в користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції в с.Берестечко - відмовлено. Вирішено відшкодувати Приватному підприємцю Миронюк В.В. витрати по наданню правової допомоги в розмірі 4 872 грн. за рахунок Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина" наступним шляхом: стягнення з міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина" на користь приватного підприємця Миронюк В.В. витрати по наданню правової допомоги в розмірі 4 872 грн. 00 коп. (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві гривні 00 коп.).

Міжнародна благодійна організація "Екологія-Право-Людина", м.Львів, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернулась з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення не відповідає обставинам справи, є незаконним, а також судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, не надано належної оцінки всім обставинам справи та просить його скасувати і прийняте нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки відсутності у договорі оренди земельної ділянки однієї з істотних умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», а саме - об'єкту оренди (кадастровий номер, місце розташування, розмір земельної ділянки), цільового призначення земельної ділянки, що тягне за собою визнання такого договору недійсним. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив право та інтерес, за захистом якого звернувся позивач. Скаржник вважає, що він є належним позивачем по справі, його права та інтереси порушуються оскаржуваним договором, тому, на його думку, він мав право звернутись до суду з метою представлення та захисту екологічних інтересів громадян задля збереження безпечного для їх життя та здоров'я навколишнього природного середовища. Апелянт зазначає, що судом в порушення ст.ст.6, 10, 20, 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» неправильно визначено статус територіальної громади та сільського голови ,не враховано, що джерелом влади в Україні є народ, та не застосував норму прямої дії - ст.55 Конституції України, за якою кожен має право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування з мотивів їх незаконності та порушення прав та інтересів. Скаржник вказує на те, що для будівництва малої гідроелектростанції в оренду можуть передаватись лише землі енергетики, при тому, зміни цільового призначення земельної ділянки не відбувалось, тобто передана земельна ділянка не відповідає меті її використання, отже, на думку апелянта, має місце нецільове використання земельної ділянки, що в свою чергу порушує інтереси позивача.

Одночасно апелянт зазначає, що господарський суд невірно врахував ст.7 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», зазначивши, що висновок державної експертизи не було скасовано органом, який його видав, оскільки результатом проведення експертизи є висновок, а не будь-які відмітки. Додаткова державна експертиза не проводилась, і позитивний висновок не видавався, а доводи відповідача 2 щодо того, що на висновку стоїть відмітка «зауваження враховані, оцінений позитивно», на думку апелянта, не можуть свідчити про позитивний результат держземекспертизи, тому і висновок господарського суду є помилковим.

Скаржник також вважає себе належним позивачем по справі в силу того, що є еколого-правовою організацією, статутом якої передбачено захист довкілля в інтересах суспільства та представлення своїх інтересів та інтересів інших осіб в судах України у справах, пов'язаних з порушенням екологічного законодавства, а також в силу норм закону, зокрема, ст.15, 16, 215, 216 ЦК України та ст.1 та п.5 ст.2 Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (Орхунська конвенція), яка ратифікована Україною 30.10.2001р. і набрала чинності 27.05.2005р.

На думку апелянта, судом першої інстанції неправомірно зобов'язано позивача відшкодувати відповідачу 2 витрати по наданню правової допомоги, оскільки у платіжному дорученні, яке свідчить про оплату відповідачем 2 наданої йому правової допомоги, вказано не адвоката Олейника І.Ю., з яким укладено договір про надання правової допомоги, а зазначено «ФОП Олейнику», що, на думку скаржника, свідчить про те, що це є різні суб'єкти господарювання, а до складу судових витрат відносяться оплата послуг адвоката, а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу. Тому апелянт вважає, що судом невірно зазначено у рішенні суду, що гонорар було сплачено адвокату. Скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Відповідач 2, не погоджуючись з апеляційною скаргою, подав відзив від 13.05.2015р., в якому зазначив наступне. Твердження апелянта щодо відсутності у договорі оренди землі істотних умов не відповідає дійсності та спростовується п.п.2, 16, 45 вказаного договору. Відповідач 2 вважає, що оскаржуваним договором права та інтереси позивача жодним чином не порушуються, та посилається на рішення Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. по справі №1-10/2004, в якому розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому, відповідач 2 зазначає, що зі статуту позивача вбачається, що основна його діяльність скерована на надання допомоги фізичним та юридичним особам щодо захисту їх екологічних прав та інтересів, в тому числі й представлення цих інтересів в судах України, пов'язаних з порушенням екологічного законодавства. Тому, на думку відповідача 2, поняття захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів не є тотожнім поняттю представлення інтересів інших фізичних та юридичних осіб в судах. Також відповідач 2 зазначає, що позивач не підтвердив належними доказами порушення процедури передачі земельної ділянки в оренду, внаслідок чого порушуються його інтереси.

Одночасно, відповідач 2 спростовує твердження апелянта щодо негативного висновку державної експертизи землевопорядної документації з посиланням на п.14 Порядку організації проведення державної експертизи землевпорядної та земле оціночної документації у Держкомземі, з урахуванням якого, вказаний вище висновок експертизи від 16.03.2010р. №87-10 з записом «зауваження враховані, оцінений позитивно» та скріплений печаткою є належним доказом факту того, що порушень при передачі земельної ділянки в оренду відповідачу 2 не виявлено.

Щодо відшкодування витрат за надану правову допомогу відповідач 2 зазначив, що між відповідачем 2 та адвокатом Олейником І.Ю. було укладено договір про надання правової допомоги від 05.08.2013р., до договору додано свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, платіжним дорученням було сплачено за надані послуги, які підтверджуються актом виконаних робіт, тому з урахуванням положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та п.6.3 постанови Пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», відповідач 2 вважає, що покладення на позивача витрат відповідача 2 за надані послуги відповідають нормам чинного законодавства і підтверджуються доказами в матеріалах справи. Тому, відповідач 2 просить суд залишити рішення господарського суду Івано-Франківської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

17.06.2015р. на адресу суду надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу б/н від 17.06.2015р., в яких відповідач 2 просить суд відшкодувати за рахунок позивача понесені ним судові витрати по наданню правової допомоги в розмірі 4 384,80грн. У підтвердження понесених витрат надає суду акт виконаних робіт від 17.06.2015р. до договору про надання правової допомоги від 05.08.2013р. та належним чином завірену копію платіжного доручення від 16.06.2015р.

За заявою позивача від 13.05.2015р., ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2015р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Верховинський районний лісгосп, смт.Верховина, Івано-Франківська область та Карпатський національний природній парк, м.Яремче, Івано-Франківська область

Також, 13.05.2015р. на адресу суду надійшло клопотання відповідно до ст.30 ГПК України про залучення до участі у справі наступних осіб:

1) представника Головного управління Держземагенства в Івано-Франківській області відділу Держземагенства у Верховинськму районі для надання відповіді на запитання, до земель якого цільового призначення відноситься спірна земельна ділянка?

2) представника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Івано-Франківській області для дачі відповіді на запитання, чи можливо використовувати земельну ділянку за згаданим цільовим призначенням без шкоди для довкілля, необхідність про ведення екологічної експертизи?

3) представника Івано-Франківського обласного управління водних ресурсів для дачі відповіді на запитання, яким чином відведена земельна ділянка для будівництва малої ГЕС буде відповідати встановленим технічним параметрам водного об'єкта, гідрологічних характеристик річки (водотоку), регламентацію експлуатаційної діяльності на водосховищах, ставках та озерах для забезпечення сталого використання (включаючи кількісне та якісне відновлення) усіх ресурсів, пов'язаних з існуванням водойми, надійності функціонування споруд і для підвищення ефективності її використання?

17.06.2015р. на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній ще раз наголосив на тому, що звернувся до суду з метою захисту свого та суспільного інтересу, який полягає у дотриманні екологічного законодавства для збереження об'єктів природно-заповідного фонду. Також, 17.06.2015р. апелянт подав клопотання про витребування у відповідача 1 та відповідача 2 копій документів, передбачених п.п.1-3, 5 п.45 оскаржуваного договору, що є проектною документацією до вказаного договору.

У судових засіданнях 13.05.2015р. та 03.06.2015р. та 17.06.2015р. представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, і просив суд скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача 2 у судових засіданнях 13.05.2015р. та 03.06.2015р. та 17.06.2015р. проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Третя особа 2 обґрунтованого відзиву не надала, хоча у судовому засіданні 17.06.2015р. підтримала доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі і просила скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області.

Відповідачі 1, 3 та третя особа 1 у судові засідання 13.05.2015р., 03.06.2015р. та 17.06.2015р. не з'явились, відзивів на апеляційну скаргу не надали. Відповідно до статті 98 ГПК України про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень з відповідною ухвалою суду (т.1 а.с.188, 189, т.2 а.с.22). Про наявність поважних причин неявки у судове засідання апеляційної інстанції уповноважених представників суд не повідомили, своїми правами, передбаченими ст.ст.22, 27 ГПК України, не скористались.

Відповідно ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.102 ГПК України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

13.05.2015р. позивачем (апелянтом) заявлено клопотання про аудіофіксацію судового засідання.

Відповідно до ст.811 ГПК України при розгляді скарги здійснювалось фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши докази матеріалів справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 16.08.2010р. між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюк В.В. було укладено договір оренди земельної ділянки. Згідно вказаного договору Бистрецька сільська рада надала в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 1,1421 га для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції, яка знаходиться в с.Берестечко, що підпорядковане Бистрецькій сільській раді. Договір укладено на підставі рішення сесії Бистрецької сільської ради від 15.08.2010р. "Про надання земельної ділянки в оренду в с.Берестечко".

Господарський суд Івано-Франківської області вірно зазначив у рішенні, що позивач - Міжнародна благодійна організація "Екологія-Право-Людина" не будучи стороною (в т.ч. орендодавцем) оскаржуваного договору, звернувся до суду на підставі ч.2 ст.15 ЦК України як особа, інтереси якої порушені даним правочином, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п.5 ч.1 ст.3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституційний суд України у рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. по справі №1-10/2004 зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З вказаних вище норм Українського законодавства господарський суд дійшов вірного висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Необхідно встановити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Крім того, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Вказана позиція відповідає правовому висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, який викладений в постанові від 23.12.2013 року (а. с. 61).

Одночасно зі Статуту Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина" від 2011р. вбачається, що метою створення і діяльності Організації є здійснення благодійної діяльності, яка полягає у наданні допомоги фізичним і юридичним особам у захисті їхніх екологічних прав, захисті довкілля в інтересах суспільства, сприянні розвитку природоохоронної справи та розвитку еколого-правової освіти, науки та культури (п.2.1. Статуту).

Пунктом 2.3 передбачено форми здійснення благодійної діяльності Організацією. Відповідно до законодавства України та даного Статуту Організація здійснює таку діяльність, зокрема: надання правової допомоги (юридичних консультацій та ін.) (п.2.3.1.), представлення своїх інтересів та інтересів інших осіб в судах України у справах, пов'язаних із порушенням екологічних чи інших прав людини і громадянина або пов'язаних із порушенням екологічного законодавства (п.2.3.2.), співробітництво з екологічними організаціями, науковими установами, у тому числі за кордоном (п.2.3.3.).

Виходячи з основних засад статутної діяльності позивача, господарський суд дійшов висновку, що в основному діяльність позивача скерована на надання допомоги фізичним та юридичним особам щодо захисту не будь-яких, а саме екологічних їх прав та інтересів, в тому числі і представлення цих інтересів в судах України у справах, пов'язаних з порушенням екологічного законодавства. В цьому випадку слід розуміти, що представлення інтересів інших фізичних та юридичних осіб в судах не є тотожним поняттю захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів і способи реалізації такої діяльності регламентовані законодавством і є різними. Так, представляти інтереси третіх осіб, як це передбачено у п.2.3.2. Статуту позивача - сторона може у порядку та спосіб, визначений главою 17 Цивільного кодексу України. Захищаючи своє порушене право та інтерес, кожна особа має право звернутися до суду.

Як зазначив господарський суд Івано-Франківської області, в спірному випадку позивач заявив позов від свого імені. Предметом спору є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюком В.В. 16.08.2010р. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що особа, яка не є стороною договору та заявляє такий позов - мала б довести першочергово не порушення законодавства при укладенні такого договору, а що укладення такого договору є порушенням її прав або інтересу.

Однак, позивач (апелянт) як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі вказує, що його законний інтерес полягає в дотриманні норм природоохоронного законодавства зокрема суб'єктами господарювання, підприємницька діяльність яких пов'язана з використанням природних ресурсів. Хоча, при цьому, позивачем не доведено, що дії відповідачів спричинили шкоду довкіллю, річкам, водоймам, зміні їх гідрологічного режиму, іхтіофауни.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивач, заявляючи вимогу про визнання договору недійсним, посилається на порушення вимог діючого законодавства, не конкретизуючи та не прив'язуючи ці порушення до приписів природоохоронного законодавства, без надання відповідних доказів реального існування таких порушень.

Підставою визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди позивач (апелянт) вказує на таке:

- відсутність у договорі істотних умов, які є необхідними для договору даного виду, а саме вказує, що оскаржуваний договір земельної ділянки не містить такої істотної умови, як цільове призначення, що є порушенням ч.1 ст.203, ч.1 ст.638 ЦК України, ч.1 ст.19, ч.4 ст.59 Земельного кодексу України, ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі";

- про наявність в договорі такої умови як одностороння зміна орендарем цільового призначення земельної ділянки, вказує на редакцію п.11 договору щодо строків внесення орендної плати, яка, на думку позивача, є такою, що порушує ст.15, ст.21 Закону України "Про оренду землі";

- про відсутність у спірному договорі такої істотної умови як передача земельної ділянки у заставу (ст.15 ЗУ "Про оренду землі");

- невідповідність діючому законодавству п.12 договору в частині передачі продукції та надання послуг в рахунок орендної плати;

- відсутність у висновках органів охорони культурної спадщини та водного господарства інформації про погодження проекту землеустрою;

- негативний висновок Державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2010р. №87-10;

- відсутність угоди відповідно до п.31 договору оренди, який передбачає обов'язок орендаря здійснити заходи щодо поліпшення стану земельної ділянки у обсягах і в строки, визначені окремою угодою, на фактичну передачу земельної ділянки при відсутності плану зонування території Бистрецької сільської ради, що, на думку позивача, є порушенням п.3 ст.24 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності";

- про відсутність встановлення меж в натурі спірної земельної ділянки, про неправомірне ототожнення таких понять як "міні гідроелектростанція" та "мала гідроелектростанція";

- відсутність договору оренди земель водного фонду.

Внаслідок ґрунтовного вивчення матеріалів справи, доводи та аргументи позивача (апелянта) спростовуються наступним. У суді першої інстанції відповідачем 2 по справі - підприємцем Миронюком В.В. надано такі докази:

- лист Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області №03-10/1017 від 08.04.2013р., згідно якого під час розгляду дозвільної документації та в ході будівництва порушень вимог природоохоронного законодавства не виявлено;

- висновок Управління Держкомзему у Верховинському районі №04-14/376 від 15.12.2009р;

- висновок Верховинського відділу містобудування та архітектури №1264/04а від 14.12.2009р., згідно якого проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції погоджується за умови додержання містобудівних, архітектурних, будівельних, екологічних, санітарних та інших норм і правил;

- висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області №07-10/6502 від 21.12.2009р., згідно якого Держуправління охорони навколишнього природного середовища вважає за можливе погодити проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції;

- висновок Державної санітарно-епідеміологічної експертизи №336 від 15.12.2009р., згідно якого проект землеустрою відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і може бути погоджений;

- висновок Відділу охорони культурної спадщини Верховинського району вих.№129 від 14.12.2009р., згідно якого орган охорони культурної спадщини Верховинського району погоджує ділянку;

- лист №37 від 08.04.2010р. Відділу культури і мистецтв Верховинської районної державної адміністрації, згідно якого орган охорони культурної спадщини у Верховинському районі вказаним листом підтверджує, що висновок №129 від 14.12.2009р. являється погодженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ФОП Миронюку В.В. для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції;

- висновок Івано-Франківського обласного виробничого управління по меліорації і водному господарству №01-12/М-272 від 16.12.2009р., згідно якого погоджено проект землеустрою;

- лист Івано-Франківського обласного управління водних ресурсів №06-13/501 від 19.04.2013р., згідно якого під час розгляду дозвільної документації порушень водоохоронного законодавства не виявлено;

- висновок Державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2010р. №87-10, яка в підсумковій оцінці вказала, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду приватному підприємцю не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, згодом на документі зроблено відмітку, що "зауваження враховані, оцінений позитивно". З цього приводу судом враховано ст.37 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", яка передбачає, що висновки державної експертизи можуть бути скасовані органом, який їх видав, у разі виявлення обставин, що могли вплинути на об'єктивність оцінки висновку. Проте, таких доказів суду не надано.

Крім того, твердження позивача не знайшли своє підтвердження в процесі розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а також окремі доводи апелянта були спростовані відповідачем 2, зокрема:

- спростовано твердження позивача про відсутність нормативно-грошової оцінки земельної ділянки;

- спростовано посилання позивача на Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності", а також на Закон України "Про електроенергетику", оскільки вказані нормативні документи в момент укладення договору не були прийняті;

- спростовано твердження позивача про відсутність у договорі визначення цільового використання земельної ділянки (самим текстом договору);

- строків внесення орендної плати (текстом договору);

Одночасно колегія суддів погоджується з господарським судом, що відсутність договору оренди земель водного фонду, жодним чином не впливає на недійсність договору оренди земельної ділянки.

В свою чергу, Верховний Суд України, вирішуючи спір між сторонами, постановою від 25.12.2013р. (а.с.63) вимагає від судів дослідження того, чи дійсно порушується право позивача у зв'язку із відсутністю в договорах оренди відповідних умов, їх істотності для позивача та яким чином відсутність визначення істотних умов у договорі порушує законні права позивача.

Проте, позивачем (апелянтом) не доведено судам, яким чином договір оренди земельної ділянки в цілому, а також редакція окремих пунктів договору порушує не будь-яке, а саме природоохоронне законодавство, а відтак права та інтереси позивача, який не є стороною оскаржуваного договору.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що господарський суд Івано-Франківської області дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 16.08.2010р., укладений між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюком В.В. про надання в користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції в с.Берестечко. Внаслідок чого, в суду також відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення становища сторін у початковий стан та у вигляді припинення договору суборенди земельної ділянки від 15.10.2010р., укладеного між Бистрецькою сільською радою та ФОП Миронюком В.В. і ТОВ "Гідропауер" щодо надання в користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування малої гідроелектростанції в с.Берестечко.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на ч.2 п.2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011р., у якому вказано, що судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Судова колегія апеляційного суду також погоджується з господарським судом щодо покладення судових витрат відповідно до ст.49 ГПК України, на позивача по справі, оскільки при відмові в позові, суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, покладаються на позивача.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч.5 ст.49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Відповідно до ч.3 ст.48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Згідно зі ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Враховуючи те, що в матеріалах справи наявна копія посвідчення адвоката Олейника І.Ю., свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги від 05.08.2013р., укладений між фізичною особою-підприємцем Миронюком В.В. і адвокатом Олейником І.Ю., платіжне доручення №1625 від 19.01.2015р., згідно з яким було сплачено гонорар адвокату за надані послуги в розмірі 4 872 грн., що підтверджується також актом виконаних робіт від 20.01.2015 року., господарський суд Івано-Франківської області дійшов вірного висновку, що витрати відповідача 2 за надані послуги правової допомоги відшкодовуються останньому за рахунок позивача.

Твердження апелянта, що платіжне доручення, яким переховано зазначену суму на ім'я ФОП Олейника І.Ю., а не адвоката Олейника І.Ю., не є належним доказом надання правової допомоги саме адвокатом, оскільки це є різні суб'єкти господарювання, а до складу судових витрат відносяться оплата послуг адвоката, не приймаються колегією суддів до уваги у зв'язку з тим, що у платіжному дорученні №1625 від 19.01.2015р. у графі отримувач зазначено «ФОП Олейник І.Ю.», однак у графах «код отримувача» та «кредит рах.№» вказані ідентичні номери, як і в укладеному між відповідачем 2 та адвокатом Олейником І.Ю. договорі про надання правової допомоги, також у призначенні платежу чітко зазначено «оплата за надання правової допомоги по справі №909/1421/14 згідно рах.факт. №СФ01/19-01/2015 від 19.01.2015р.». Тому, колегія суддів вважає вказаний документ належним доказом оплати відповідачем 2 саме за надані послуги адвоката по справі №909/1421/14.

Клопотання позивача (скаржника) про виклик у судове засідання суду апеляційної інстанції згідно ст.30 ГПК України посадових осіб, не підлягає задоволенню з огляду на те, що сам позивач у додатках до письмових пояснень від 13.05.2015р. надав суду копії офіційних відповідей (листів) вказаних вище управлінь на аналогічні питання (т.1, а.с.244, 246, 254), з урахуванням чого колегія суддів не вбачає необхідності надання додаткових пояснень з вказаних вище питань. Тому, клопотання апелянта, залишено судом без задоволення.

Клопотання апелянта від 17.06.2015р. про витребування у відповідача 1 та відповідача 2 копій документів, передбачених п.п.1-3, 5 п.45 оскаржуваного договору, що є проектною документацією до вказаного договору, також не підлягає задоволенню, оскільки ст.101 ГПК України передбачено, зокрема, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд приймає додаткові докази, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Враховуючи, що скаржником не підтверджено факту неможливості витребувати необхідні документи під час розгляду справи в суді першої інстанції, вказане клопотання позивача (апелянта) залишено судом без задоволення.

Згідно зі ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

У відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, ґрунтуються лише на припущеннях можливого порушення норм природоохоронного законодавства, оскільки доказів наявності реального порушення позивачем (апелянтом) до матеріалів справи не надано. Твердження скаржника спростовуються матеріалами справи, доводами та доказами, наданими відповідачем 2, і всупереч вищевказаних норм ГПК України, скаржником не подано доказів, які б спростовували факти, викладені у рішенні суду, а твердження, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що апеляційна скарга Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. по справі №909/1421/14 підлягає залишенню без змін.

Згідно до ст.49 ГПК України суд має провести розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. Міжнародна благодійна організація "Екологія-Право-Людина", м.Львів не сплатила судовий збір.

Відповідно до пп.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплаті підлягає судовий збір у розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2015р. становить 1 218,00грн.

Відтак, з Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів в дохід Державного бюджету України за апеляційне провадження підлягає до стягнення 609,00грн.

Також, згідно зі ст.49 ГПК України, підлягає задоволенню клопотання відповідача 2, викладене у доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу б/н від 17.06.2015р., щодо відшкодування за рахунок позивача понесених ним судових витрат по наданню правової допомоги в розмірі 4 384,80 грн.

Враховуючи, що вказані витрати на правову допомогу підтверджені належним чином, а саме, договором про надання правової допомоги від 05.08.2013р., актом виконаних робіт від 17.06.2015р. та належним чином завіреною копією платіжного доручення від 16.06.2015р., а також копіями посвідчення адвоката Олейника І.Ю. та свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю, тому, з Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів на користь Приватного підприємця Миронюк В.В., с.Пробійнівка, Верховинський район, Івано-Франківська область підлягають до стягнення понесені витрати на правову допомогу в розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись ст.ст.99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.03.2015р. по справі №909/1421/14 залишити без змін.

Стягнути з Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів (79000, м.Львів, а/с 316, код 20848991) на користь Державного бюджету України (отримувач - УДКСУ у Личаківському районі м.Львова, , МФО 825014, рахунок отримувача 2006, банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області, код класифікації доходів бюджету 22030001) 609,00 грн. за подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного господарського суду.

Стягнути з Міжнародної благодійної організації "Екологія-Право-Людина", м.Львів (79000, м.Львів, а/с 316, код 20848991) на користь Приватного підприємця Миронюк В.В., с.Пробійнівка, Верховинський район, Івано-Франківська область (78736, Івано-Франківська область, Верховинський район, с.Пробійнівка, код ) витрати на правову допомогу в розмірі 4 384,80 грн.

Господарському суду Івано-Франківської області видати судові накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 19.06.2015р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді О.В. Михалюк

Г.І. Мельник