ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.06.2015 Справа № 920/719/15

за позовом: Державного професійно - технічного навчального закладу "Лебединське вище професійне училище лісового господарства", м. Лебедин, Сумська область

до відповідача: Товариства обмеженою відповідальністю "Сумбуд - Агро",

м. Суми

про визнання договору недійсним

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

Від позивача: представник Шаповаленко Р.О. ( довіреність від 10.04.2015 року);

представник Мельниченко І.З. (довіреність від 10.04.2015 року)

Від відповідача: представник Ємельяненко С.В. (довіреність від 01.05.2015 року);

При секретарі судового засідання Тимченко О.О.

Під час розгляду справи судовому засіданні оголошувалась перерва з 02.06.2015 р. по 11.06.2015 р.

Суть спору: позивач подав заяву, в якій просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції від 19.09.2014 року, укладений між сторонами, посилаючись на те, що при укладанні договору були порушені вимоги постанови Кабінету міністрів України № 796 від 27.08.2010 року.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача надав в судове засідання відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

19.09.2014 року між Державним професійним-технічним навчальним закладом «Лебединське вище професійне училище лісового господарства» (замовник) та ТОВ «Сумбуд-Агро» (виконавець) було укладено договір про надання послуг з вирощування сільськогосподарської продукції.

Пунктом 1. 1 договору передбачено, що цей договір укладений з метою створення ефективної освітньої системи, здатної надавати якісні освітні послуги, передбачені законодавством України, підтримання в належному стані та вдосконалення наявної матеріально технічної бази, яка використовується у навчальному процесі при вирощуванні на землях замовника кормової бази, коштом виконавця, для утримання та відгодівлі ВРХ, свиней, птахів з метою отримання продуктів харчування (молоко, м'ясо, яйця, тощо) як для власних цілей так і для подальшої реалізації.

Однак, в обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що спір у справі виник у зв'язку з тим, що даний договір на думку позивача укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема оспорюваний договір не відповідачє вимогам п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року, згідно якого учбовий заклад має право на надання послуг, а саме: 1) вирощування, переробка та реалізація лікарських рослин, 2) надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціальнго-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, керуючись ст.ст. 203, 215-217, 236 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір, як такий, що суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи зазначене, суд, здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства України, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами в момент укладення договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи та печатки обох сторін на договорі, форма договору відповідає вимогам чинного законодавства - договір укладено в письмовій формі.

Отже, позивачем не доведено суду належними доказами того, що Договір суперечить приписам чинного законодавства України.

Відповідно до позовних вимог, позивач вважає, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 р, відповідно до якого затверджений вичерпний перелік платних послуг, які може надавати навчальними закладами, що належать до державної форми власності.

Проте, суд не погоджується з даним твердження позивача, з огляду на наступне.

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року, дійсно передбачений перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної власності, зокрема:

1) вирощування, переробка та реалізація лікарських рослин,

2) надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Однак, відповідно до п. 1.2. договору про надання послуг вирощування сільськогосподарської продукції від 19.09.2014 р. встановлено, що за цим договором замовник на його землях в кількості 274,2182 га, які знаходяться у замовника в постійному користуванні, на території Ворожбянської сільради Лебединського району, замовляє виконавцю, вирощувати зернові культури, які будуть використовуватися виконавцем для створення кормової бази для відгодівлі ВРХ, свиней, птахів, тощо, при цьому замовником є Державне професійно-технічний навчальний заклад «Лебединське вище професійне училище лісового господарства», а виконавцем - ТОВ «Сумбуд-Агро».

Отже, як вбачається зі змісту оспорюваного договору позивач є не надавачем послуг, а навпаки їх отримувачем, тому посилання позивача як на підставу не відповідності умов договору на постанову постанови Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року, якою затверджений перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної власності, є хибним.

Відповідач у відзиві на позов пояснює, що сторонами при укладені спірного договору було дотримано усіх вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Слід зазначити, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання Договору недійсним не підлягають задоволенню.

Судовий збір, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 16.06.2015 року.

Суддя С.В. Заєць