РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015Справа №910/9683/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальність "ВТБ Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТІНА"

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

про визнання недійсним договору

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Скрипник П.Г. (дов. № 329/19 від 26.05.2015);

від відповідача 1: Оніщук В. М. (дов. № 177/11.5.2 від 18.04.2014), Химчук А. В. (дов. № 75/1 від 14.01.2015);

від відповідача 2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ :

Заявлено позов про визнання недійсним з моменту вчинення договору поруки № 70/Z-7 від 28.07.2014, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Авентіна".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 порушено провадження по справі № 910/9683/15, розгляд справи призначено на 25.05.2015.

Враховуючи нез'явлення представника відповідача 2 та третьої особи в засідання суду і невиконання відповідачами та третьою особою вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, господарський суд ухвалою від 25.05.2015 відклав розгляд справи на 15.06.2015.

10.06.2015 від відповідача-1 по справі через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні 15.06.2015 свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача-1 в судовому засіданні 15.06.2015 проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві.

Відзиву на позов відповідач-2 не подав, у судові засідання представників не направив, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення відповідача-2 про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення, оскільки ухвали суду надсилалася на адресу місцезнаходження відповідача-2 згідно відомостей з ЄДРЮО та ФОП та матеріалів справи, а відтак, будь-які несприятливі наслідки такої неявки представників покладаються на відповідача-2 відповідно.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні. Отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України, здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.06.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, які приймали участь у розгляді справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.12.2010 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» (третя особа) було укладено кредитний договір № 70 (зі змінами згідно з договорами від 04.02.2011 № 1; від 07.04.2011 № 2; від 28.09.2011 №3 та від 20.12.2012 № 4).

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника (третя особа) перед Банком (Відповідачем-1) по Кредитному договору від 23.12.2010 (зі змінами згідно з договорами від 04.02.2011 № 1; від 07.04.2011 № 2; від 28.09.2011 №3 та від 20.12.2012 № 4), між Банком та Поручителем (Відповідач-2) 23.12.2010 було укладено Договір поруки № 70/Z-5, за умовами якого Поручитель поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань зі сплати банку заборгованості у сумі 30000000,00 доларів США, яка виникла згідно з положенням Кредитного договору.

За умовами Договору поруки Поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, та у випадку порушення Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором Поручитель зобов'язався виконати їх у строк/термін, зазначеній у письмовій вимозі банку, направленої згідно з пунктом 2.5 Договору поруки, шляхом перерахування коштів на рахунок Банку.

Договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Банку та Поручителя (у випадку наявності печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором (пункт 5.1 Договору поруки).

У зв'язку з невиконанням третьою особою зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі відповідач-1 звернувся до позивача як поручителя з вимогами погасити заборгованість третьої особи (лист-вимога № 9760/1-2 від 31.12.2013).

В подальшому, відповідачем-1 було подано позов про солідарне стягнення з позивача та відповідача-2 заборгованості в сумі 313967005,28 грн.

З означеного позову позивачу стало відомо, що 28.07.2014 між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № 70/Z-7, за умовами якого відповідач-1 поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань зі сплати банку заборгованості у сумі 313967005,28 грн. (еквівалент 26714237,07 доларів США), яка виникла згідно з положенням Кредитного договору

Позивач вважає, що вказаний Договір поруки порушує його права, оскільки встановлення без відома позивача додаткової зобов'язаної особи за зобов'язаннями першого, яка (особа) на цій підставі претендує на набуття статусу солідарного співборжника позивача, за умови, що вказані дії опосередковані правочином, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, свідчить про порушення прав позивача як сторони договору поруки, а також законних інтересів останнього, заснованих на неприйнятності для позивача бути учасником правовідносин, встановлених неналежним чином.

Невідповідність умов Договору поруки положенням закону позивач вбачає в тому, що всупереч ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України укладення договору поруки має передувати порушенню основного зобов'язання боржником, оскільки на думку позивача настання правових наслідків за договором поруки обумовлено відкладальною умовою, якою виступає порушення основного (забезпеченого порукою) зобов'язання боржником, тоді як спірний Договір поруки було укладено вже після порушення основного зобов'язання (Кредитного договору) третьою особою та після висунення відповідачем-1 позивачу вимоги у зв'язку з цим порушенням.

Позивач вважає що Договір укладено під відкладальною умовою в момент, коли вказана обставина вже настала, що прямо суперечить ст. 212 ЦК України

З огляду на наведене, позивач приходить до висновку, що Договір поруки суперечить закону та всупереч ч. 5 ст. 203 ЦК України не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання угод недійсними.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У абз. 5 п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Чинним законодавством України та умовами як Кредитного договору, так і оспорюваного Договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такі висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі N 6-51цс11, у постанові від 14 серпня 2012 року у справі № 3-35гс12, а також аналогічні правові висновки викладені у листі Верховного Суду України від 01.02.2015 "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання".

Відтак, посилання позивача щодо порушення Договором поруки його охоронюваних законом прав та інтересів у цій частині нормативно не обґрунтовані.

Також не ґрунтується на нормах чинного законодавства твердження позивача, що укладення договору поруки має обов'язково передувати порушенню основного зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто за приписами вказаної норми для укладення договору поруки необхідна саме наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука, і при цьому приписи вказаної норми, параграфу 3 глави 49 ЦК України, який регулює відносини поруки, та інші норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. Тобто приписами закону, за умови що зобов'язання є дійсним, надавати поруки по вже порушеному зобов'язанню не заборонено.

Дійсність зобов'язань за вказаним Кредитним договором, щодо яких надавалась порука за Договором поруки, не спростована позивачем належними засобами доказування.

З огляду на наведене, порушення ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України при укладенні Договору поруки позивачем не доведено.

Також укладення Договору поруки не суперечить ст. 212 ЦК України, оскільки відповідно до вказаної норми, особи, які вчиняють правочин, саме мають право, а не зобов'язані обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), тоді як враховуючи свободу договору за ст. 627 ЦК України сторони вирішили укласти поруки щодо вже порушеного зобов'язання (що, як встановлено вище судом, не суперечить закону).

Доказів, що Договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, матеріали справи не містять. Порука надавалася щодо дійсних зобов'язань за Кредитним договором, які були не виконані третьою особою, та що останнім не заперечується.

Позаяк позивачем із наведених ним обґрунтувань не доведено наявність підстав для визнання недійсним Договору поруки, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.06.2015

Суддя О.А.Грєхова