РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа №910/9408/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Український папір»
доПублічного акціонерного товариства «Оболонь»
про стягнення 21 685,42 грн.
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача -Омельченко О.М. дов. №11 від 02.01.2015р.
від відповідача -Сергієнко А.В. дов. №9/025-15 від 29.01.2015р. Мамонтова В.В. дов. №42/0/25-15 від 28.04.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український папір» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Оболонь» про стягнення з останнього заборгованості за Договором на поставку товару №46 від 02.02.2015 заборгованості у розмірі 21 685,42 грн., з яких 18 614,75 грн. - основного боргу, 1 009,79 грн. - пені, 50,49 грн. - 3% річних та 2010,39 грн. - інфляційних втрат, крім того просили судові витрати у розмірі 1 827,00 грн. також покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.02.2015 між сторонами укладено Договір на поставку товару №46, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання передати у власність відповідача замовлений товар, а останній - прийняти та оплатити вказаний товар, проте, як вказує позивач, в результаті неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань у нього виникла заборгованість у розмірі 18 614,75 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2015 порушено провадження у справі №910/9408/15-г та призначено розгляд вказаної справи на 25.05.2015.

25.05.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява №99/юр/15 від 22.05.2015 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просили стягнути заборгованість у розмірі 20 198,13 грн., з яких 9 500,00 грн. - основного боргу, 3 544,16 грн. - пені, 187,87 грн. - 3% річних, 6 966,10 грн. - інфляційних втрат.

25.05.2015 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання №2015/05/22 від 22.05.2015 про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до якого просили зменшити розмір позовних вимог щодо стягнення 1 009,79 грн. - пені та 2010,39 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог. Тобто, зазначеною статтею не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 за №18 передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

З поданої позивачем заяви №99/юр/15 від 22.05.2015 вбачається, що зменшення позовних вимог мотивоване частковою оплатою заборгованості на підставі платіжних доручень №1555 від 22.04.2015 на суму 5 000,00 грн. та №6757 від 19.05.2015 на суму 11 975,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що сплата коштів за вищевказаними платіжними дорученнями була здійснена на підставі видаткової накладної №К-00414 від 03.02.2015, яка не є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат відповідно до заяви №99/юр/15 від 22.05.2015 також була здійснено на підставі видаткової накладної №К-00414 від 03.02.2015.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні заяви №99/юр/15 від 22.05.2015, оскільки відповідні платежі на загальну суму 16 975,00 грн. були здійснені не на підставі тієї видаткової накладної, на підставі якої було здійснено звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 21 685,42 грн.

В судовому засіданні 25.05.2015 оголошено перерву до 08.06.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у судове засідання 08.06.2014 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 08.06.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд зменшити нараховану позивачем суму штрафних санкцій.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/9408/15-г.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 08.06.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український папір» (далі - Постачальник, Позивач) та Публічним акціонерним товариством «Оболонь» (далі - Покупець, Відповідач) укладено Договір на поставку товару №46 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти на своєму складі та оплатити наступний Товар:

- найменування Товару: канцелярське приладдя;

- одиниця виміру Товару: згідно рахунків фактур;

- кількість Товару: згідно рахунків фактур.

Згідно з п.п. 2.1.-2.2. Договору Ціна на канцелярське приладдя визначається на основі рахунків фактур до цього Договору, які є його невід'ємними частинами. Загальна сума Договору визначається згідно сум всіх поставок протягом дії Договору.

Пунктом 3.6. Договору встановлено, що датою поставки Товару вважається вказана в товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній дата отримання Товару Покупцем.

Передача Товару оформлюється відповідними товаротранспортними, товаросупровідними документами, податковими накладними, рахунками-фактурами, видатковими накладними (п. 3.8. Договору).

Сторони погодили, що оплата за Товар здійснюється в національній валюті України - гривні (п. 5.1. Договору).

Приписами п. 5.2. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 30 календарних днів, з дати поставки Товару (п. 3.6. даного Договору), на підставі рахунків-фактур, видаткових накладних Постачальника.

Відповідно до п. 6.6. Договору в разі порушення строку оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент несвоєчасного виконання зобов'язання, від вартості несвоєчасно оплаченого Товару, за кожен день прострочення платежу.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку Позивача, виконанням Відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленої згідно Договору Товару, у зв'язку з чим Позивач вказує на існування заборгованості за поставлений Товар у розмірі 18 614,75 грн.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов Договору Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято товар на суму 32 614,75 грн., що підтверджується підписаною уповноваженими представниками сторін видатковою накладною №КЦ-00269 від 10.02.2015.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення до суду Відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого Товару виконав частково на суму розмірі 14 000,00 грн. (що підтверджується копією платіжного доручення №3219 від 11.03.2015).

У зв'язку з цим, Позивач вказує на прострочене грошове зобов'язання Відповідача, що станом на день звернення до суду становить 18 614,75 грн. (32 614,75 грн. - 14 000,00 грн.).

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, п. 5.2. Договору Покупець здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 30 календарних днів, з дати поставки Товару на підставі рахунків-фактур, видаткових накладних Постачальника.

Таким чином, у разі невиконання обов'язку, передбаченого п. 5.2. Договору, Покупець вважається таким, що прострочив грошове зобов'язання.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність станом на день звернення до суду у Відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь Позивача, на підставі Договору, за переданий Товар суми заборгованості у розмірі 18 614,75 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на дату оголошення рішення у справі Відповідач сплатив основну заборгованість, що підтверджується копіями платіжного доручення №6758 від 19.05.2015 на суму 32 614,75 грн. та Актом взаємних розрахунків, підписаного уповноваженим представниками сторін та скріпленого печатками підприємств, з якого вбачається, що станом на 27.05.2015 за Договором відсутня заборгованість.

Оскільки Відповідачем оплачено 32 614,75 грн. 19.05.2015, то на момент проголошення рішення у справі (08.06.2015) його порушеного права уже не існувало, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Із платіжного доручення №6758 від 19.01.2015 вбачається, що Відповідачем сплачено на рахунок Позивача грошові кошти у розмірі 32 614,75 грн. Тобто, Відповідачем оплачений борг безпосередньо після порушення провадження у справі (17.04.2015).

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки його погашення здійснено після порушення провадження у справі, з покладанням судових витрат у цій частині на Відповідача.

Крім того, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 1 009,79 грн. - пені, 50,49 грн. - 3% річних та 2010,39 грн. - інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Щодо стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як зазначалось вище, пунктом 5.1.1. Договору сторони передбачили, що за несвоєчасну оплату робіт Рекламіста, Рекламодавець несе відповідальність у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, від несплаченої суми за кожен день прострочки

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено, що Відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з перерахування коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії Відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Судом враховано положення п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14, відповідно до якого щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З розрахунку пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за Договором вбачається, що її нарахування здійснено в межах шестимісячного строку із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, що не суперечить вимогам статті 232 ГК України.

Враховуючи наведене, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені у розмірі 1 009,79 грн. за період з 13.03.2015 по 14.04.2015 є законними та обґрунтованими.

Судом розглянуто вимоги про стягнення з Відповідача 50,49 грн. - 3% річних та 2010,39 грн. - інфляційних втрат, у зв'язку із простроченням Відповідачем виконання грошового зобов'язання на підставі Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.1. вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, дії Відповідача, який прострочив виконання спірного грошового зобов'язання, є порушенням умов Договору та Додаткових угод, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів Позивача відповідно до норм статті 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданого Позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку про правильність їх нарахування, а тому указані вимоги є законними, доведеними.

Посилаючись на норми ст. 233 ГК України, відповідач просить суд не стягувати нараховані Позивачем пеню та інфляційні втрати, враховуючи скрутне фінансове становище.

У частині стягнення інфляційних втрат судом вищевказане клопотання Відповідача відхиляється, оскільки положення ст. 233 ГК України зазначають лише про можливість, за певних умов та обставин, зменшення розміру штрафних санкцій, до яких в розумінні ст. 230 ГК України відноситься пеня, проте не відносяться інфляційні втрати, а тому вимоги Позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 2010,39 грн. задовольняються судом в повному обсязі.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи до уваги, що зменшення розміру санкцій є правом, а не обов'язком суду, а також суттєве прострочення виконання грошового зобов'язання зі сторони Відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру нарахованих Позивачем санкцій та задовольняє вимоги Позивача про стягнення пені у розмірі 1 009,79 грн.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Факт невиконання зобов'язання за Договором належним чином доведений, документально обґрунтований, Відповідачем не спростований.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Позивача про стягнення заборгованості за Договором на поставку товару №46 від 02.02.2015 є законними, обґрунтованими та такими, що задовольняються судом в частині стягнення 1 009,79 грн. - пені, 50,49 грн. - 3% річних та 2010,39 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій Відповідача, відповідно до ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в частині вимог, що підлягають задоволенню, та вимог, провадження за якими підлягає припиненню, покладаються на Відповідача.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження в справі в частині стягнення 18 614,75 грн. припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Оболонь» (04655, м. Київ, вул. Богатирська, буд. 3; ) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (04073, м. Київ, вул. Куренівська, буд. 2-Б; ) заборгованість у розмірі 3 070,67 грн., з яких 1 009,79 грн. - пені, 50,49 грн. - 3% річних та 2010,39 грн. - інфляційних втрат - за Договором на поставку товару №46 від 02.02.2015 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

4. В іншій частині у позові відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

7. Дата складання повного тексту рішення 15.06.2015.

Суддя А.В.Яковенко