ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 914/596/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Давид Л.Л.

Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.

за участю представників:

позивача: Багрій О.Л. - представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача: Гіра С.В. - представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс", вих. № 30/-680 від 14.05.15

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.04.15 (суддя Коссак С.М.)

у справі № 914/596/15

за позовом: дочірнього підприємства "Дуокс" Словацького товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." , м.Львів

до відповідача: Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс", м. Львів

про стягнення 122 222, 72 грн.

ДП "Дуокс" Словацького товариства з обмеженою відповідальністю "Дуокс с.р.о." звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ЛКП "Львівелектротранс" про стягнення 122 222, 72 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.04.2015 у справі № 914/596/15 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 12 535, 89 грн пені, 99 550, 11 інфляційних втрат, 10 136, 72 грн 3% річних та 2 444, 45 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Також місцевий господарський суд погодився з наявністю правових підстав для стягнення пені, оскільки така заявлена в межах шестимісячного строку та в межах позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ЛКП "Львівелектротранс" звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 27.04.2015 та прийняти нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю, мотивуючи свої доводи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що ще 31.12.2014 платіжним дорученням № 1027/В-6 кошти було стягнуто Управлінням державної казначейської служби України у Франківському районі із розрахункового рахунку підприємства, відтак нарахування 3% річних та інфляційних втрат до 12.02.2015 є безпідставним.

Крім того, зазначає, що місцевим господарським судом безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.15 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.06.15.

9 червня 2015 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, на спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, подав відзив, в якому просив залишити рішення Господарського суду Львівської області від 27.04.2015 у справі № 914/596/15 без змін з підстав його законності та обгрунтованості, апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання заявились представники сторін та підтримали власні доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 27.04.2015 у справі № 914/596/15 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.01.2013 ЛКП "Львівелектротранс" (замовник) та ДП "Дуокс" Словацького ТзОВ "Дуокс с.р.о." (постачальник) було укладено договір поставки № 46, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язувався передати "Автобуси та тролейбуси" (код.34.10.3) "Тролейбус Шкода 14 Тр, Шкода 15 Тр (бувший у використанні)" (надалі - товар) замовнику, а замовник зобов'язувався оплатити його у строк та в порядку визначених цим договором відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" протоколу №3-2 від 26.12.2012р. щодо акцепту цінової пропозиції постачальника за результатами процедури відкритих торгів.

Кількість товару, що є предметом договору, визначена в специфікації (додатку №1), що є невід'ємною частиною даного договору та може бути зменшена в залежності від виділених асигнувань на потреби замовника (п.2.1. договору).

Відповідно до п.3.1. та п.3.2. договору загальна сума договору становить 10 500 000,00 грн. в т.ч ПДВ. Ціна за одиницю - зазначена в специфікації (додатку №1), що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п.4.1. договору сторони погодили наступний порядок розрахунків:

- 40% передоплата - згідно виставленого рахунку на протязі 2-ох днів після повідомлення про загрузку товару на складі постачальника.

- 60% - після поставки товару на протязі 30 днів після отримання товару на складі замовника за адресою: 79053, м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, тролейбусне депо і виставлення рахунку-фактури.

Згідно п.4.2. договору днем поставки товару вважається дата підписання акту приймання-передачі - фактичної передачі товару представнику замовника.

За умовами п.6.1.1. договору замовник зобов'язувався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

31 грудня 2013 року сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 46 від 15.01.2013, якою враховуючи зміни в чинному законодавстві Україні з питань поставки імпортного товару, а також затримки фінансування витрат замовника з незалежних від нього причин, керуючись п.8.1. (підпункт 4) договору поставки № 46 від 15.01.2013, сторони домовились продовжити строк дії договору № 46 від 15.01.2013 до 30.04.2014.

На виконання умов договору та додаткової угоди, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 3 450 000, 00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі за період з 27.09.2013 по 30.04.2014.

Однак, в порушення договірних зобов'язань, відповідач оплату за поставлений товар провів частково відтак, у нього виникла заборгованість, в сумі 710 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.11.2014 у справі № 914/3232/14 позовні вимоги ДП "Дуокс" Словацького ТзОВ "Дуокс с.р.о." до ЛКП "Львівелектротранс" про стягнення 1 097 063, 70 грн. заборгованості за договором № 46 від 15.01.2013, з яких 710 000,00 грн. основного боргу, 32 809, 30 грн. 3% річних, 208 192, 21 грн. інфляційних нарахуваннь та 146 062, 20 грн. штрафу, задоволено повністю.

Вищевказане рішення 21.11.2014 набрало законної сили та видано наказ про його примусове виконання.

Оюставини, встановлені в рішенні суду від 05.11.2014 у справі № 914/3232/14 згідно з приписами ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення для даної справи, відтак не потребують повторного доказування.

Як вбачається з платіжної вимоги № 1027/В-6 від 29.12.2014 Франківським відділом ДВС Львівського МУЮ стягнуто з відповідача 1 201 008, 69 грн на підставі наказу № 914/3232/14, виданого 21.11.2014 Господарським судом Львівської області та проведено банком вищевказану суму 31.12.2014.

13 січня 2015 року кошти в розмірі 119 004, 99 грн. перераховано на рахунок позивача, про що свідчить платіжне доручення № 1 від 13.01.2015.

Позивач відповідно до ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 99 550, 11 та 3% річних в сумі 10 136, 72 грн. до повного виконання грошового зобов'язання по актах № 8, 9, 11 за період з 20.08.2014 по 12.02.2015, по акту № 10 за період з 02.09.2014 по 12.02.2015.

Відповідно до п. 7.2. договору за прострочення термінів платежу кінцевого розрахунку замовник сплачує постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше 10% від вартості поставленого товару, за який була проведена передоплата.

Відтак, позивач також просить з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України та умов договору стягнути штраф в сумі 12 535, 89 грн. за Актом № 11 від 30.04.2014 за період з 20.08.2014 по 28.11.2014.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору купівлі-продажу (поставки) в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари)в сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобов'язання.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору .

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 № 37/64.

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат погоджується з розрахунком позивача та правомірністю присудження до стягнення місцевим господарським судом 99 550, 11 грн інфляційних втрат та 10 136, 72 грн 3 % річних.

Щодо заявленого до стягнення позивачем штрафу в сумі 12 535, 89 грн, з урахуванням умов договору та визначення пені, згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, місцевий господарський суд правомірно вказав, що в даному випадку передбачений у п. 7.2. договору штраф за своєю правовою природою є пенею.

Позивач просив стягнути штраф (пеню) згідно акту № 11 від 30.04.2014 за період з 20.08.2014 по 28.11.2014 в сумі 12 535, 89 грн. Здійснивши власний розрахунок суми пені, колегія суддів встановила, що така становить 12 688, 77 грн, тобто більше ніж позивач пред'явив до стягнення. Однак, з урахуванням меж позовних вимог, місцевий господарський суд правомірно присудив до стягнення 12 535, 89 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

До вимоги про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України).

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Пеня, заявлена позивачем до стягнення по акту № 11 від 30.04.2014, нарахована позивачем межах шестимісячного строку згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, та в межах річного строку позовної давності відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Інфляційній втрати та 3% річних по актах № 8-11 також заявлені в межах позовної давності, відтак твердження відповідача щодо спливу позовної давності місцевий господарський суд підставно відхилив.

Твердження відповідача, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат до 12.02.2015 є безпідставним, з огляду на те, що 31.12.2014 кошти були стягнуті з рахунку відповідача є безпідставними, оскільки як вказано в п.1.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням пункту 30.1 статті 30 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Інші доводи скаржника, вказані в апеляційній скарзі є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 27.04.2015 у справі № 914/596/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 12.06.2014

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Хабіб М.І.