ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 р. Справа № 909/489/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., при секретарі судового засідання Кучма І. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: приватного підприємства "Неллі", вул.Новозаводська,16/4, м.Миколаїв,54028

(адреса представника: Родіков Т.В., вул. Бабикевича, 12/2 м.Стрий, Львівська область, 82400)

до відповідача: фізична особа - підприємець Костурович Мирослава Йосифівна вул.Шашкевича,70А, смт.Перегінське, Рожнятівський район, Івано-Франківська область, 77662

про стягнення 85742,47грн. заборгованості

за участю представників сторін:

Від позивача: Родіков Т.В., (довіреність №5 від 21.04.2015) - представник

Від відповідача: Ковалюк О.М. (б/н від 08.08.14) - представник; Чебачева О.О. ( б/н від 08.08.14) - представник;

ВСТАНОВИВ:

до господарського суду Івано-Франківської області подано позов Приватним підприємством "Неллі" до Фізичої особи-підприємця Костурович Мирослава Йосифівна про стягнення 103736,24грн. заборгованості .

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 08.05.2015року порушено провадження по справі та призначено позовну заяву до розгляду на 19.05.2015року. Ухвалою від 19.05.2015року розгляд справи відкладено на 02.06.2015року в зв"язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 02.06.2015року розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача, крім того, суд задовільнив клопотання позивача ( вх. 5962/15 від 02.06.2015року) та зазначив, що предметом розгляду даної справи є стягнення в розмірі 85742,47грн. Разом з тим, відповідач в вищевказаному клопотанні просить суд змінити підставу позову: так, первісно в обгрунтування позовних вимог про стягнення коштів позивач послався на укладений між сторонами договір № 02 від 03.01.2012року, в заяві про зміну підстав позову позивач просить стягнути спірні кошти відповідно до договору № 10 від 02.07.2012року

В судовому засіданні 09.06.2015року представникам сторін оголошено перерву до 11.06.15року.

У судовому засіданні представник позивача подав суду на розгляд клопотання про зменшення позовних вимог ( вх.6363/15 від 11.06.2015року); клопотання про витребування додаткових доказів по справі (вх.9106/15 від 11.06.2015року), клопотання про проведення судово-бухгалтерської експертизи (вх.6365/15 від 11.06.2015року) клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи (вх.6363/15 від 11.06.2015року), клопотання про проведення фіксації судового процесу. ( вх.9107/15 від 11.06.2015року).

1. Відповідно до ст. 81-1 ГПК України на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вищенаведене, суд задовільняє клопотання про проведення фіксації судового процесу. ( вх.9107/15 від 11.06.2015року). Фіксація судового процесу технічними засобами здійснюється на СD диск серійний номер 311МС141 LH09221.

2. Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Передбачені частиною 4 ст. 22 ГПК України, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Відповідно до ч.3 ст.55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. (п.3.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ).

Враховуючи викладене, суд задовільняє клопотання про зменшення позовних вимог ( вх.6363/15 від 11.06.2015року ) та зазначає, що нова ціна позову становить 85450,88грн. в тому числі 65550грн. основний борг, інфляційні втрати - з липня 2014року по квітень 2015року -18085,24грн., 3% річних - 1815,64грн.

3. Представником позивача подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи (вх.6363/15 від 11.06.2015року) щодо підпису директора підприємства Головач А.М., який за твердженням представника позивача не підписувала акти взаєморазрахунків від 01.01.2013року та 01.01.14року.

Розглянувши клопотання представника відповідача та заслухавши пояснення і доводи представників у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки воно є безпідставним та необґрунтованим, виходячи з наступного:

Виходячи із припису пункту 1 частини 2 статті 79 ГПК України питання призначення судової експертизи є правом суду, а не обов'язком. Відповідно до частини 1 статті 41 цього Кодексу господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Підставою для проведення почеркознавчої експертизи представник відповідача вказує на те, що підпис директора ПП "Неллі" Головач А.М. йому не належить

Суд вважає, що у справі достатньо доказів для прийняття рішення по даному спору між сторонами і не вбачає підстав для призначення судової експертизи. Пред'явлення клопотання про призначення експертизи суд розцінює як спроби затягти вирішення спору по справі. Крім того, підписи керівника та бухгалтера завірені печаткою підприємства.

4. Також представник позивача заявив клопотання про призначення в справі судово-бухгалтерської експертизи ( вх.6365/15 від 11.06.2015року ) В судовому засіданні позивач просить призначити дану експертизу для обгрунтування ціни поданого позову.

Відповідно до частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі.

Вирішуючи питання про необхідність призначення експертизи, суд виходить з того, чи мають значення для справи обставини, встановлення яких можна здійснити судовою експертизою, та чи може сторона іншими засобами доказування підтвердити ці обставини.

Із заявлених позивачем вимог вбачається, що ті обставини на які посилається позивач, можуть бути доведені сторонами за допомогою інших засобів доказування, крім того, в клопотанні не вказано , які саме питання , що належать до сфери спеціальних, слід вирішити при призначенні експертизи.

Отже, суд відмовляє у задоволенні клопотання про призначення в справі судово-бухгалтерської експертизи ( вх.6365/15 від 11.06.2015року), як такому, що необгрунтоване.

5. Крім того, позивач подав суду на розгляд клопотання про витребування додаткових доказів по справі ( вх.9106/15 від 11.06.2015року), а саме просить суд витребувати у відповідача книгу обліку доходів та витрат за 2013рік та оригінал накладної № 58 від 26.08.2013року на 70000грн.

В судовому засіданні представники відповідача надали суду та представнику позивача для огляду оригінал накладної № 58 від 26.08.2013року на 70000грн. Копія даної накладної, налажно завірена, знаходиться в додатках до заперечень до позовної заяви ( вх.8927/15 від 09.06.2015року).

Доводи позивача про те, що у книзі обліку доходів і витрат субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи, який працює на умовах сплати єдиного податку, присутній чи відсутній запис про придбання товару за накладною №58 від 26.08.2015року, не приймаються судом до уваги.

Відповідно до абз. 8 п. 4 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»від 03.07.1998р. № 727/98 форма книги обліку доходів та витрат, що підлягають оподаткуванню відповідно до цього Указу, і порядок її ведення суб'єктами малого підприємництва, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються Державною податковою адміністрацією України.

На виконання вимог зазначеного Указу видано наказ Державної податкової адміністрації України від 29.10.99р. № 599 «Про затвердження Свідоцтва про сплату єдиного податку та Порядку його видачі». Пунктом 8 цього наказу встановлено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993р. №12. При цьому обов'язковому заповненню підлягають лише графи "період обліку", "витрати на виробництво продукції", "сума виручки (доходу)", "чистий доход".

Таким чином, відсутність чи наявність запису у цій книзі не є переконливим доказом неотримання чи отримання товару, оскільки ця книга ведеться самостійно платником єдиного податку і відповідальність за ведення книги обліку доходів і витрат несе сам відповідач.

Враховуючи те, що суд та представник позивача оглянули в судовому засіданні оригінал накладної №58 від 26.08.2015року, а книга обліку доходів і витрат субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи Костирович М.Й. не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 33, 34 ГПК України, суд відмовляє у задоволенні даного клопотання.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, з урахуванням ь заяви про зменшення позовних вимог та просить суд стягну ти з відповідача 85450,88грн. заборгованості, що виниклала в наслідок невиконання Договору про надання послуг №10 від 02.07.2012 від 03.01.2012року..

Представники відповідача проти позову заперечують, просять в позові відмовити. Суду подані заперечення на позовну заяву ( вх.8927/15 від 09.06.2015року).

Розглянувши матеріали справи, враховуючи вимоги чинного законодавства та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Між сторонами Приватним підприємством "Неллі" та Фізичою особою-підприємцем Костурович Мирославою Йосифівною 02.07.2012року укладено договір купівлі - продажу №1) .

Відповідно до п.1.1 продавець зобов"язується поставити та передати у власність товар ( лісосировину) , а покупець зобов"язується прийняти товар та оплати його на умовах даного договору.

Позивач 20.08.2013року здійснив передоплату в сумі 70000грн., про що свідчить банківська виписка від 20.08.2013року.

26.08.2013року відповідачем надано лісопродукцію згідно накладної № 58 від 26.08.2013року на суму 70000,00грн. В даній накладній в розділі "назва та сорт товарно матеріальних цінностей " стоїть напис - "відходи від деревообробки".

Суд не вбачає правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Вирішуючи даний спір, господарський суд враховую положення ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, яким передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач в повному обсязі виконав умови договору № 10 від 02.07.2012року, що підтверджується накладною № 58 від 26.08.2013року на суму 70000,00грн., в якій в розділі "назва та сорт товарно матеріальних цінностей " стоїть напис - "відходи від деревообробки".

Накладна як первинний документ містить відомості про господарську операцію та фіксує факт її здійснення. Такий факт існує об'єктивно та не може змінюватися у залежності від обставин, які пов'язані з послідовністю оформлення накладної, яка завірена підписами та печатками сторін спору або від особливостей ведення документообігу контрагентами.

Так, первинний документ згідно з приписами частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" повинен містити такі реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Накладна від 26.08.2013року № 58 таким вимогам відповідає і засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції і договірних відносин.

Що стосується актів звірки, чинним законодавством, не надано юридичної сили як доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказаний акт є зведеним обліковим документом, який фіксує тільки стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін повинні підтверджуються первинними документами - договором, актами, накладними, рахунками, платіжними дорученнями тощо. Така ж правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 04.03.14р. у справі №910/20450/13.

За таких обставин, враховуючи те, що позивачем не доведено перед судом та не подано жодного належного доказу в підтвердження факту неотримання послуг, обумовлених Договором № 10 від 02.07.2012року, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Виходячи з аналізу правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, Законом України "Про судоустрій і статус суддів", рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов"язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно з ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, на основі вище вказаного, вимоги позивача визнаються судом недоведеними, документально не підтвердженими та такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а відтак у позові слід відмовити.

Враховуючи приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст. 193 ГПК України, ст. 2,4-3,22,33,49, ст.41, ст.81-1, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Приватного підприємства "Неллі", вул.Новозаводська,16/4, м.Миколаїв до

фізичної особи - підприємець Костурович Мирослава Йосифівна вул.Шашкевича,70А, смт.Перегінське, Рожнятівський район, Івано-Франківська область про стягнення 85450,88грн.заборгованості - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.15

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________Бандурка В.Ю. 15.06.2015