ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

15.06.15р. Справа № 904/4061/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підйомно-транспортне устаткування" (м. Олександрія, Кіровоградської області)

до Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 1534 від 18.11.2014 у загальному розмірі 195 926 грн. 71 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Коріцький О.Д. - директор (наказ №11 від 09.08.2005)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підйомно-транспортне устаткування" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 1534 від 18.11.2014 у загальному розмірі 195 926 грн. 71 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 171 240 грн. 00 коп. - основний борг;

- 5 137 грн. 20 коп. - пеня;

- 18 493 грн. 92 коп. - інфляційні втрати;

- 1 055 грн. 59 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 1534 від 18.11.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар (колеса) у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 171 240 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 22.02.2015 по 07.05.2015 в сумі 5 137 грн. 20 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 22.02.2015 по 07.05.2015 у сумі 1 055 грн. 59 коп. та інфляційні втрати за березень 2015 року у сумі 18 493 грн. 92 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 15.06.2015.

Від відповідача 03.06.2015 надійшло клопотання, в якому він просить суд провести судове засідання 15.06.2015 без участі представника відповідача, а також просить долучити до справи витребувані ухвалою суду від 14.05.2016 документи.

Вказане клопотання задоволено судом.

Зокрема, відповідачем подано відзив на позов, в якому він просить суд припинити провадження у справі, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем укладене та є чинним третейське застереження у договорі поставки № 1534 від 18.11.2014 і тому справа повинна розглядатися у Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група", згідно регламенту цього суду. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Від позивача у судовому засіданні 15.06.2015 надійшли пояснення щодо відзиву на позовну заяву, в яких він зазначає, що у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду. Тобто для такого звернення необхідна наявність волі обох сторін (наявність угоди про передачу саме цього спору на розгляд третейського суду), а отже лише за наявності волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі. Так, позивач наголошує, що за відсутності волі на звернення до третейського суду у позивача чинне законодавство України не позабавляє права на вирішення спору господарським судом.

У судове засідання 15.06.2015 з'явився представник позивача.

Так, представник позивача у судовому засіданні наполягав на розгляді вказаної справи саме господарським судом, наголошував на тому, що підстави для припинення провадження у справі відсутні, та просив розглянути справу по суті, прийняти рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Також у судовому засіданні представником позивача були підтримані доводи, викладені у поясненнях на відзив на позовну заяву.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 18.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підйомно-транспортне устаткування" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 1534 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язався передати, а покупець - прийняти та оплатити запасні частини (ресурси) на умовах, передбачених договором.

У пункті 10.5. сторони погодили, що договір дії до 31.12.2015. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов'язань (в тому числі гарантійних) за договором.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що на виконання умов договору, відповідно до видаткової накладної № 000077 від 23.12.2014 відповідачу було поставлено товар (колеса) на загальну суму 171 240 грн. 00 коп., але в порушення умов договору вказаний товар у визначені договором строку не був оплачений відповідачем, що і є причиною спору.

При цьому, у пунктах 9.1. та 9.2. договору сторони узгодили, що спори та розбіжності, що виникатимуть у зв'язку з договором або що стосуються його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності, будуть за можливості вирішуватись шляхом переговорів. Якщо спори або розбіжності, зазначені в пункті 9.1. договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності з регламентом вказаного суду). Рішення третейського суду є остаточним та обов'язковим для сторін та підлягає виконанню.

Тобто, підписавши договір поставки із третейським застереженням, сторони погодили, що будь-які суперечки та спори щодо даного договору між ними підлягають розгляду третейським судом.

При цьому, статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Проаналізувавши суть спору у даній справі, судом встановлено, що положення статті 6 Закону України "Про третейські суди" не розповсюджуються на правовідносин сторін, що є предметом розгляду у даній справі.

За змістом статті 2 Закону України "Про третейські суди" третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин;

У відповідності до статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Враховуючи викладене, між позивачем та відповідачем було укладено третейську угоду у вигляді третейського застереження, що міститься в договорі поставки № 1534 від 18.11.2014, та така форма третейського застереження відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди".

Доказів недійсності, втрати чинності чи неможливості виконання вказаної третейської угоди господарському суду не подано.

Слід звернути уваги, що відповідно до пункту 4.2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (пункт 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. В останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму Господарського процесуального кодексу України. Якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім; у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною та не визнавалася недійсною, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, господарський суд, до якого подано позов з питання, що є предметом третейської угоди, припиняє провадження у справі, якщо є заперечення однієї з сторін щодо вирішення спору у господарському суді і судом не буде визнано, що третейська угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву (вх.суду 34593/15 від 03.06.2015) заперечує проти розгляду справи господарським судом, просить суд провадження у справі припинити, з огляду на те, що третейська угода між сторонами є чинною, а отже спір підлягає вирішенню саме в третейському суді.

Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, що сторони дійшли згоди про те, якщо спори або розбіжності, зазначені в пункті 9.1. договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності з регламентом вказаного суду). Зважаючи, що вказаний договір є чинним та в судовому порядку не оспорений і не визнаний недійсним, враховуючи, що відповідач наполягає на розгляді даного спору саме третейським судом, суд вважає за необхідне припинити провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Слід також зазначити, що аналогічна позиція висловлена Вищим господарським судом України в постанові від 29.04.2015, прийнятій за наслідками касаційного перегляду справи № 910/28560/14-г.

Щодо пояснень та заперечень позивача щодо припинення провадження у справі суд вважає за необхідне зазначити таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008 у справі № 1-3/2008 визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, статті 64 Конституції України).

Можливість передачі спору на вирішення третейського суду передбачена також і статтею 12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Суд також звертає увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-50цс12-1, відповідно до яких договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. А також на постанову Верховного Суду України від 26.12.2011, в якій також зазначено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, одним із способів захисту прав суб'єктів цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейських судів (рішення Конституційного Суду України від 24.02.2004 № 3-рп/2004 у справі № 1-8/2004; рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2008 від 10.01.2008 у справі № 1-3/2008).

Таким чином, наявність в договорі третейського застереження не є обмеженням права позивача на судовий захист своїх прав або відмову від нього.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що про припинення провадження у справі виноситься ухвала, в якій мають бути вирішені питання про розподіл між сторонами господарських витрат, про повернення судового збору з бюджету, а також можуть бути розв'язані питання про стягнення штрафів, передбачених у пунктах 4 і 5 частини другої статті 83 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням); закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 Господарського процесуального кодексу України, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Враховуючи викладене, суд покладає витрати по сплаті судового збору у даній справі на позивача.

Керуючись пунктом 1-1 частини 1 статті 80, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 904/4061/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підйомно-транспортне устаткування" до Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості за договором поставки № 1534 від 18.11.2014 у загальному розмірі 195 926 грн. 71 коп. - припинити.

Судові витрати покласти на позивача.

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту її оголошення господарським судом та може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її оголошення до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Суддя Ю.В. Фещенко