ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.2015 Справа № 907/380/15

за позовом Батівської селищної ради, смт. Батьово, Берегівський район, Закарпатська область

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати», м.Чоп

за участі третьої особи,

яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору на

стороні позивача Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», м.Львів

за участі третьої особи,

яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору на стороні

відповідача Компанії «SOTRA HOLDING AG», кантон Аппенцель-Ауссеррдон, Швейцарська конфедераці

про скасування рішення Батьовської селищної ради та державного акту на право постійного користування землею

Суддя О.В. Васьковський

Представники:

від позивача - Бігорі С.С. - землевпорядник (дов. №134 від 23.04.15 ), Желізняк Н.М. - голова сільської ради

від відповідача - Маркусь М.І. (дов. №110/23 від 16.04.15)

від третьої особи позивача - Шинкова Л.С. - юрисконсульт 1-ї категорії юридичного сектору відокремленого підрозділу «Ужгородська дистанція залізничних перевезень» (дов. №НЮ-27 від 02.01.15)

від третьої особи відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: про скасування рішення 9-ої сесії 23 скликання Батьовської селищної ради Берегівського району Закарпатської області №23 від 16.12.1999 року, скасування державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗК №001780 від 16.01.2000 року, виданого на підставі рішення 9-ої сесії 23 скликання Батьовської селищної ради Берегівського району Закарпатської області №23 від 16.12.1999 року.

Позивач позов позовні вимоги мотивує тим, що оспорюване рішення 9-ої сесії 23 скликання Батьовської селищної ради Берегівського району Закарпатської області №23 від 16.12.1999 року та виданий на підставі вказаного рішення державний акт на право постійного користування землею ІІ-ЗК №001780 від 16.01.2000 року прийняте в порушення вимог законодавства, зокрема позивач на час винесення оспорюваного рішення не був наділений повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок за межами населених пунктів, оскільки таке вилучення проводилося за рішенням обласних рад народних депутатів, тому право посвідчене державним актом на право постійного користування, яке є похідним від оспорюваного рішення підлягає скасуванню. Крім того, позивач вказує, що третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, в порушення вимог Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення правовідносин) в законному порядку право постійного землекористувача не набула, а земельна ділянка була вилучена позивачем помилково в розмірі 15,554 га та передана відповідачу без зміни профілю, тоді як Львівська залізниця відмовилась від земельної ділянки площею 9,554 га, а державний акт на право постійного користування землею був виготовлений відповідачем на земельну ділянку площею 10,0833 га на виробничі потреби. Стверджує, що прийняте рішення було прийнято помилково, а зміни до нього були внесені на підставі самого державного акту на право постійного користування землею, що не може слугувати підставою для внесення таких змін. Позивач вказує, що у зв'язку з відсутністю у Державному земельному кадастрі даних відносно спірної земельної ділянки, селищній раді не відомо, якою площею земельної ділянки користується відповідач, у зв'язку з чим недоотримує належні їй кошти.

Відповідач у поданому 15.05.15 до господарського суд відзиві на позовну заяву позовні вимоги вважає безпідставними, з огляду на те, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування», який діяв на момент прийняття рішення та видачі державного акту на право користування землею сільські, селищні, міські ради були наділені повноваженнями щодо вирішення на пленарних засіданнях питання регулювання земельних відносин, а положеннями Земельного кодексу встановлювалось, що при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншими підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди, яке посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими та районними радами народних депутатів. Відповідач стверджує, що право постійного користування оспорюваною земельною ділянкою було набуте водночас з переходом права власності на нерухоме майно до статутного капіталу, а позивачем лише здійснено переоформлення такого права. Крім того, цільове призначення вказаної земельної ділянки не змінювалось, а сама земельна ділянка використовується за призначенням. Також, відповідач посилається на те, що спірним рішенням ніяким чином не порушені будь-які права чи охоронювані інтереси позивача в спірних правовідносинах, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Доводить, що позивач при прийнятті рішення діяв в межах наділених йому повноважень, не заперечував проти винесення такого рішення та внесення відповідно змін до нього, а тому у зв'язку із спливом тривалого часу - 15 років просить застосувати строк позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у поданих у судовому засіданні поясненнях з твердженнями позивача не погоджується та вказує, що спірна земельна ділянка була вилучена за згодою третьої особи, у зв'язку з передачею відповідачу будівель та споруд, розташованих на спірній земельній ділянці в смузі відведення залізниці в межах Батьовської селищної ради за дозволом Міністерства транспорту України. Стверджує, що згідно Плану землекористування від 1989 року Закарпатського філіалу інституту УкрНДІземпроект земельні ділянки, на яких розміщені будівлі і споруди, що передалися відповідачу, знаходились в смузі відведення Львівської залізниці, можливість зміни площі щодо відведення яких була передбачена після проведення робіт по виготовленню технічної документації. Також, наголошує, що право користування земельними ділянками в смузі відведення належало Львівській залізниці у відповідності до норм Закону України «Про транспорт», «Про транспорт», а тому залізниця мала право розпоряджатись спірною земельною ділянкою та передавати її відповідачу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у поданому 15.05.15 господарському суду відзиві вказує правову позицію щодо видачі та оформлення спірного державного акта. Відзиву щодо збільшених позовних вимог третьою особою не подавалось. Вказує, що на спірній земельній ділянці знаходиться об'єкт спільної часткової власності згідно договору на спільну інвестиційну діяльність від 19.12.2001 року №152/01.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Рішенням 9 сесії 23 скликання Батьовської селищної ради від 16.12.1999 року «Про вилучення земельної ділянки в постійне користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ» » вирішено влучити земельну ділянку у Львівської залізниці по ст. Батьово в кількості 15,554 га, а саме: 5,593 га - площа під великоваговою площадкою та 9,961 га - площа під критою рампою та надати вилучену земельну ділянку у Львівської залізниці в кількості 15,554 га в постійне користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ» без права зміни профілю роботи; внести зміни в державний акт Львівської залізниці виданий на право користування земельною ділянкою та надати дозвіл на отримання державного акта на право постійного користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ».

Листом №НГ-10/142 від 02.02.1999 року Львівська залізниця повідомила позивача та відповідача про передачу відповідачу 14.09.1998 року за дозволом Міністерства транспорту України майна та земельних ділянок, загальною площею 16,323 га, з яких 9,554 га в межах Батьовської селищної ради до складу відповідача в якості пайового внеску, у зв'язку з чим просить вилучити зазначену земельну ділянку із складу земель Львівської залізниці і зняти її з обліку.

Листом від 04.12.1998 року №НГ-10/1589 та №НГ-10/321 від 05.03.1999 року Львівська залізниця повідомила відповідача про необхідність подачі заяви про закріплення за ним земельних ділянок, площа яких визначена у технічному паспорті на передані будівлі і споруди, а також вказала, що після того як селищна рада своїм рішенням погодить закріплення земель за відповідачем необхідно самостійно виготовити державний акт на землекористування, погодити її у встановленому порядку. У вказаному листі Львівська залізниця зазначила, що при проведенні робіт по виготовленню технодокументації ліцензійною організацією у встановленому порядку буде уточнюватись площа земельних ділянок.

Листом №НГ-10/20 від 20.01.2000 року головний інженер Львівської залізниці повідомив позивача про помилкове вилучення земельної ділянки 15,554 га з користування залізниці на ст.Батьово згідно рішення 9 сесії 23 скликання Батьовської селищної ради від 16.12.1999 року «Про вилучення земельної ділянки в постійне користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ» », оскільки листом №НГ-10/142 від 02.02.1999 року позивача було повідомлено про вилучення земельної ділянки площею 9,554 га в межах Батьовської селищної ради

Рішенням 10 сесії 23 скликання Батьовської селищної ради від 29.02.2000 року «Про внесення змін в рішення 9-ої сесії 23 скликання» за результатами розгляду листа головного інженера Львівської залізниці внесено зміни в рішення 9 сесії 23 скликання Батьовської селтщної ради від 16.12.1999 року по вилученню земельної ділянки з користування Львівської залізної колії по станції Батьово згідно виготовленого державного акта ТзОВ «Термінал-Карпати».

На підставі рішення 9 сесії 23 скликання Батьовської селищної ради від 16.12.1999 року «Про вилучення земельної ділянки в постійне користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ» » видано Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ЗК №001780 від 16.01.2000 року на земельну ділянку площею 10,0833 га для виробничих потреб, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №11.

Проаналізувавши матеріали справи суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами чинного на момент виникнення правовідносин законодавства Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ (втратив чинність 01.01.2002 р.) Законом України "Про залізничний транспорт", Законом України "Про транспорт", Законом України «Про місцеве самоврядування»,.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про залізничний транспорт" від 04.07.1996 землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України "Про транспорт". Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв'язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв'язку, інших пристроїв та об'єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об'єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України

Згідно норми ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України "Про транспорт" землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про транспорт" від 10.11.1994 до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Спірна земельна ділянка використовувалась Львівською залізницею для надання транспортних послуг та належала до земель залізничного транспорту, отже Львівська залізниця на момент передачі спірної земельної мала право розпоряджатись нею та вилучити її іншим юридичним особам, зокрема відповідачу.

Також, як вбачається з матеріалів справи, виконкому Закарпатської області Ради депутатів трудящих листом Міністерства сільського господарства 20-28/4-14 від 09.09.1977 року було погоджено розміщення пунктів підготовки вагонів на землях когоспів та виділено 7,2 га колгозної землі під будівництво пункту підготовки вагонів та погрузку на ст.Батьово.

В подальшому, згідно акту передачі майна Львівської залізниці від 14.09.1998 року передано визначені в переліку об'єкти - будівлі і споруди, розташовані на земельній ділянці в смузі відведення залізниці на ст.Батьово та право користування земельною ділянкою.

Зокрема, матеріалами справи підтверджено факт передачі Львівською залізницею до статутного фонду відповідача майна: санітарно-технічний блок, механічна майстерня з гаражами, контора приймання та здачі вантажу, контора контейнерного майданчику, контора ресторану, будинок пилорами, крити платформи №1,2, пандуси, технологічні платформи, бетонний майданчик, тролейні лінії та канал, залізничні шляхи, підкранові шляхи, освітлювальні щогли, козлові крани, устаткування пилорами та механічної майстерні, право користування земельною ділянкою. Учасником ТОВ «Термінал Карпати» згідно статуту товариства в редакції 2002 року значиться Фонд державного майна України, який діє в інтересах Львівської залізниці.

ТОВ «Терміна Карпати» відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» набуло у власність передане 14.09.1998р. Львівською залізницею нерухоме майно, яке знаходилось на спірній земельній ділянці. Відповідні обставини сторонами визнаються та не оспорюються. Тому, доводи відповідача та третьої особи на стороні позивача про перехід до ТОВ «Термінал Карпати» права на користування спірною земельною ділянкою при передачі будівель та споруд від одного підприємства до іншого відповідно до ч.3 ст.30 ЗК України є обґрунтованими.

Суд відхиляє доводи позивача про відсутність в Львівської залізниці права на користування спірною земельною ділянкою, на якій знаходилось нерухоме майно, як такі що суперечать зібраним у справі доказам щодо вилучення землі для потреб залізниці та нормам ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст.23 Закону України «Про транспорт» .

Згідно ст.30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в чинній редакції на момент виникнення правовідносин ) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в чинній редакції на момент виникнення правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Відповідачем як замовником було замовлено роботи у підрядчика - Державного госпрозрахункового виробничого бюро при Берегівському міському відділі земельних ресурсів по інвентаризації земель,встановленню зовнішніх меж та визначення площі землекористування, виготовлення Державного акту на право постійного користування, у підтвердження чого був укладенийи договір підряду №1 від 18.11.1999 року.

Отже, право постійного користування спірною земельною ділянкою за рішенням позивача було переоформлено відповідачем відповідно до вимог чинного на момент виникненян спірних правовідносин законодавства та відповідно видано Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ЗК №001780 від 16.01.2000 року на земельну ділянку площею 10,0833 га для виробничих потреб.

Згідно п.1.4 статуту ТОВ «Термінал Карпати» в редакції зареєстрованій розпорядженням Ужгородської районної державної адміністрації за №386 від 05.08.1998р., нова редакція якого зареєстрована 14.07.2002р. за №0020533 відповідач має статус юридичної особи; п.2.3 визначено предмет діяльності товариства, зокрема: організація пасажирських та вантажних перевезень і перевалки вантажів повітряним, морським, залізничним, річковим та автомобільним транспортом, експлуатація та обслуговування техніки названих видів транспорту, організація сервісних послуг приздійсненні перевезень;.транспортні послуги, митне декларування, збереження та обробка митних вантажів, тощо.

Відповідно до довідки Головного управління статистики за №05/3-10/3413 від 19.08.2008р. видами діяльності позивача визначено: діяльність автомобільного вантажного транспорту; транспортне оброблення вантажу; складське господарство; проведення розслідувань та забезпечення безпеки; організація перевезення вантажів. Також органами статистики повідомлено, що ТОВ «Термінал Карпати» задекларовано вид економічної діяльності за 2007 рік - транспортне оброблення вантажів (код КВЕД -63.11.0), який згідно класифікації видів економічної діяльності, затвердженої наказом Держкомстату України №375 від 26.12.2005р. відноситься до секції І «Діяльність транспорту та зв'язку» розділу «Додаткові транспортні послуги».

Згідно норми ст.22 Закону України «Про транспорт» до складу залізничного транспорту входять підприємства залізничного транспорту, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів, рухомий склад залізничного транспорту, залізничні шляхи сполучення, а також промислові, будівельні, торговельні й постачальницькі підприємства, навчальні заклади, технічні школи, дитячі дошкільні заклади, заклади охорони здоров'я, фізичної культури та спорту, культури, науково-дослідні, проектно-конструкторські організації, підприємства промислового залізничного транспорту та інші підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, що забезпечують його діяльність і розвиток

Як вбачається з матеріалів справи відповідач здійснює діяльність в сфері транспорту, зокрема надає транспортні послуги та здійснєю іншу діяльність, передбачену статутом та використовує земельну ділянку згідно призначення.

Так, у відповідності до ч.3 ст.2 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в чинній редакції на момент виникнення правовідносин), який діяв на момент прийняття вказаного рішення, переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.

З наведеного вбачається, що надання в користування відповідачу земельної ділянки, згідно оспорюваного рішення, здійснювалось без порушення вимог земельного законодавства щодо зміни цільового призначення. Тобто вказана ділянка надана відповідачу для використання для тих же цілей, для яких вона використовувалась Львівською залізницею без зімни цільового призначення

Таким чином, згідно вимог діючого на момент виникнення спірних праволвідносин законодавства спірна земельна ділянка правомірно надавалась в користування позивача без зміни цільового призначення.

Станом на час прийняття оспорюваного рішення діяли норми Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року, отже право розпорядження, в тому числі надання її в користування, спірною земельною ділянкою належало позивачу, у відповідності до повноважень, наданих відповідній селищній раді на підставі ст.19 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Доводи позивача про те, що земельна ділянка надана в користування відповідачу згідно спірного рішення знаходиться поза межами населеного пункту смт.Батьово, а тому рішення про її вилучення та передачу у постійне користування повинно було прийматись обласною радою народних депутатів як суб'єктом владних повноважень, спростовуються наявними матеріалами справи та вищенаведеним аналізом норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності і постійного користування.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, але лише якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що доводи позивача щодо допущення при прийнятті оспорюваного рішення порушень чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин не доведено та спростовано доводами відповідача та поданих доказів в їх обґрунтування. Також, суд бере до уваги те, що у відповідності до чинних вимог законодавства на момент виникнення спірних правовідносин надання відповідачу спірної земельної ділянки згідно рішення 9 сесії 23 скликання Батьовської селищної ради від 16.12.1999 року «Про вилучення земельної ділянки в постійне користування ТзОВ «Термінал-Карпати «ЛДТ»» відбулось без порушення вимог земельного законодавства щодо зміни цільового призначення, використовувалась та використовується відповідачем для статутних цілей, зокрема надання транспортних послуг, які тотожні з цілями, для яких вона використовувалась Львівською залізницею.

У судовому засіданні розглянуто клопотання Компанії "SOTRA HOLDING AG" про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Закарпатської обласної ради та встановлено, що третьою особою не доведено та не обґрунтовано необхідність залучення вказаної третьої особи до участі у справі, а також, що можливе рішення з господарського спору може вплинути на права або обов'язки, а тому суд прийшов до висновку відмовити у задоволенні клопотання Компанії "SOTRA HOLDING AG" про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Закарпатської обласної ради, у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України.

Що стосується клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до суд констатує наступне.

Позивач оспорює та просить скасувати рішення, прийняте ним же самим, а також скасувати виданий ним державний акт на право постійного користування землею. Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, їх матеріально-правове регулювання, підстави заявленого позову, суд приходить до висновку, що права позивача ні оспорюваним рішенням, ні видачею державного акту порушені не були, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Між тим, відповідач ТОВ «Термінал Карпати» вказує на пропуск позивачем строку позовної давності щодо заявлених вимог та просить суд його застосувати, відмовивши в позові внаслідок спливу такого строку.

Положеннями ЦК України, зокрема ст.256 позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 76 ЦК УPCP).

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в ЦК УPCP, за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін. Так, згідно положень ст.ст. 71, 72 ЦК УPCP (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством для окремих видів вимог.

Відповідно до ст. 112 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) рішення Рад народних депутатів може бути оскаржено в суд, арбітражний суд в місячний строк.

1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, згідно з п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень якого цей Кодекс набирає чинності та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. При цьому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Між тим, надалі частиною 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (який набрав чинності 15.01.2012 року) пункт 4 частини 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було виключено. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або речове право особи.

Судом встановлено, що про обставини, з якими позивач пов'язує порушення свого права, йому стало відомо ще з моменту виникнення спірних правовідносин 16.12.1999р. та 16.01.2000р. відповідно. Проте позивач звернувся до суду тільки в квітні 2015 року, тобто після спливу понад п'ятнадцяти років з моменту прийняття самим позивачем спірного рішення та видачі державного акту. За таких обставин, враховуючи наведене судом встановлено, що строк позовної давності позивачем пропущено, а до спірних правовідносин слід застосовувати норми ст. ст. 71, 72 ЦК УPCP (чинного на час виникнення спірних правовідносин), не залежно від заяви сторони спору. Пропуск строку давності може бути самостійною підставою для відмови в позові. Разом з тим, враховуючи обставини спору в сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити через недоведеність позивачем факту порушення його прав та безпідставність вимог. Однак, у даному випадку, оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові по суті, строк позовної давності не підлягає застосуванню.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи, відтак у позові слід відмовити повністю.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України належить покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 15, 27, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.06.15 .

Суддя О.В. Васьковський