ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа № 908/163/15-г

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Цвірі Д.М.,

за участю представників сторін:

позивача - представник Харченко В.Є. за довіреністю № 3/40-19-юр від 09.01.2015 року,

відповідача - представник Мунтян О.Л. за довіреністю від 08.1.2014 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт», м. Бердянськ, ( вх.1916 З/3-11) на рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у справі № 908/163/15-г,

за позовом- Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт», м. Бердянськ,

до відповідача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Бердянської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Бердянськ,

про визнання договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У судовому засіданні 13.05.2015 року оголошено перерву до 08.06.2015 року до 12:00 години.

У січні 2015 року до господарського суду Запорізької області звернулось Державне підприємство «Бердянський морський торговельний порт» з позовною заявою, в якій просило визнати недійсним пункт 3.6 та пункт 3.7 договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року про надання послуг плавзасобам Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» і надання місця біля причалів Бердянського порту та на Бердянській косі, укладеного між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Державним підприємством «Бердянський морський торговельний порт».

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідно до умов пункту 3.3 договору судна позивач звільнюється від сплати судових зборів. Разом з тим, в подальшому за ініціативою відповідача укладені додаткові угоди до договору, якими договір доповнено пунктами 3.6 та 3.7, відповідно до яких встановлено вартість стоянки та відстою суден підприємства позивача, що суперечить вимогам пункту 3.3 договору.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що послуга зі стоянки біля причалів БФ ДП «АМПУ» на Бердянській косі та плавпричалу, - є господарською діяльністю Адміністрації Бердянського морського порту, яку остання як господарюючий суб"єкт надає у відповідності до чинного законодавства за встановленими калькуляцією тарифами. Законодавством надано право адміністрації порту відповідно до норм статті 21 Закону України «Про морські порти України» встановлювати вільні тарифи на інші послуги (послуга із зняття забруднення), умови надання яких визначаються договором між суб"єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником. Протягом 2013 року позивач оплачував рахунки за надані послуги та ним визнана дебіторська заборговаінсть шляхом підписання акта звірки розрахунків. Отже, відповідач вважає, що пункт 3.7., укладеного між сторонами договору, жодним чином не суперечить умовам пункту 3.3 договору та нормам чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у справі № 908/163/15-г ( суддя Корсун В.Л.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обгрунтовує наступним. На його думку, висновок суду першої інстанції про відмову у позові, з посиланням на ту обставину, що при укладанні між позивачем та відповідачем спірного договору, останній не містив пунктів 3.6 та 3.7, а позовні вимоги не містять уточнень щодо їх пунктів в редакції відповідних додаткових угод до договору, не відповідає чинному законодавству та наявним матеріалам справи, оскільки окремими пунктами кожної з дадаткових угод до договору обумовлено, що вони є невід"ємною частиною договору. Відтак, апелянт вважає, що суд мав усі підстави для розгляду справи по суті позовних вимог.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції, при постановленні оскаржуваного рішення, не застосовано частину 1 статті 203 та частину 1 статті 215 Цивільного кодексу України, не встановлено наявність фактичних обставин справи, а відмовлено в позові з формальних ознак. Судом залишено поза увагою невідповідність оспорюваних пунктів 3.6 та 3.7 договору пункту 3.3 цього ж договору, статті 22 Закону України «Про морські порти України», а також наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 «Про портові збори», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 за № 930/23462.

Апелянт вказує, що правова природа портових зборів, передбачених Законом України «Про порти України» полягає в тому, що вони є платою за використання портових споруд, або платою за підтримання навігаційної обстановки, або платою за надання судну відповідних послуг. Це підтверджується, зокрема, п.1.12 та п.1.13 порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затверджених наказом № 316, якими визначено, що сплата портових зборів здійснюється відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»; податок на додану вартість нараховується та сплачується відповідно до вимог Податкового кодексу України. У свою чергу, пункт 197.9 статті 197 Податкового кодексу України передбачає звільнення від оподаткування ПДВ операцій з постачання послуг, що надаються іноземним та вітчизняним суднам, які здійснюють міжнародні перевезення пасажирів, їхнього багажу і вантажів та оплачуються ними відповідно до законодавства України портовими зборами.

Отже, апелянт вважає, що портові збори є платою за певні послуги. Міністерство інфраструктури України наказом № 316 звільнило певні категорії суден від сплати портових зборів. Відповідач же, в свою чергу, в порушення наказу № 316 та п.3.3 договору, фактично намагається встановити плату за послуги, які за своєю суттю є ні чим іншим як портовими зборами.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд у задоволенні апеляційної скарги позивачу відмовити; рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у даній справі залишити без змін, вважаючи, що висновок суду першої інстанції про те, що в разі коли позивач вважає, що його права та законні інтереси порушено пунктами 3.6 та 3.7, які містяться в додаткових угодах, то, саме, вказані додаткові угоди за №№ 1,2,3 в частині внесення змін до договору та доповнення пунктами 3.6 та 3.7 потрібно було зазначати та визнавати через суд недійсними.

Стосовно послуги відповідача щодо стоянки та відстою суден позивача, відповідач зазначає, що послуги, що надаються суднам у складі «портових зборів», тарифи та механізми оплати яких встановлені та врегульовані державою у відповідному наказі Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 рок № 316 «Про портові збори» та «інші послуги», в даному випадку послуга щодо стоянки та відстою суден позивача біля допоміжних причалів ДП «Адміністрація морських портів України», які надаються позивачу на підставі, укладеного з ним договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року за погодженими з ним тарифами на вказану комерційну послугу, не є тотожніми. Стосовно послуги щодо прийому забруднених вод (нафтовмісних, стічних та інших) із суден, з яких не утримується санітарний збір, відповідач вважає,що вказаний збір дійсно сплачується тільки відповідною групою суден, а, саме вантажними суднами, які здійснюють вантажні операції в порту та відносяться до суден групи «А» у відповідності до наказу № 316, при цьому, інші групи суден у відповідності до п.8.3 наказу № 316 звільнені від його оплати, тобто санітарний збір для таких суден адміністрацією порту не нараховується, а отже і відсутній факт його справляння (оплати). Звільнення від сплати санітарного збору не є підставою для безкоштовного надання комерційних послуг т/х « Сборщик-401». Отже, саме віднесення суден до груп Б,В,Г,Д та Е вже є підставою для сплати послуги приймання адміністрацією порту забруднених вод (нафтовмісних, стічних, та інших) із суден, з яких не утримується санітарний збір.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на скаргу доводи апелянта та відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Приймаючи оскаржуване судове рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що у разі коли позивач вважає, що його права та законні інтереси порушено пунктами 3.6 та 3.7, що містяться в додаткових угодах, то, саме вказані пункти додаткових угод за №№ 1.2,3 в частині внесення змін до договору та доповнення його пунктами 3.6 та 3.7 потрібно було зазначити у позовній заяві та визнавати недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в позові, але з інших правових підстав, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до приписів статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і цього не спростовано в апеляційній інстанції, між Державним підприємством «Бердянський морський торговельний порт» (позивач) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» укладено договір № 26/135/13 від 03.09.2013 року на надання послуг плавзасобам позивача і надання місця біля причалів Бердянського порту та на Бердянській косі (надалі - договір) ( а.с. 10-14).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 «Про портові збори», зареєстрованого в Міністерстві юстиції 12.06.2013 року за № 930/23462, судна підприємства звільняються від сплати портових зборів.

Пунктом 7.1 договору сторони домовились, що договір набуває силу з моменту підписання і діє до 31.12.2013 року, а в частині виконання зобов"язань, які виникли в процесі виконання даного договору до повного їх виконання сторонами.

Сторони пунктом 7.2 договору погодили, що сторони погодили, що умови даного договору застосовуються до правовідносин сторін, які виникли з 13.06.2013 року.

Внесення змін та доповнень, подовження терміну дії договору допускається тільки за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди ( п.7.3 договору).

25.11.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно, зокрема, до якої, сторони дійшли згоди доповнити договір пунктом 3.6 наступного змісту: «вартіть стоянки та відстою суден підприємства біля допоміжних причалів АМПУ становить: біля плавпричалу ПРП -52 МС-1 - 13,30 грн. за пог. метр на добу; біля причалу на Бердянській косі - 4,96 грн. за 1 пог. метр на добу. Інші умови договору, не обумовлені цією додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов"язання ( а.с. 15).

08.01.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно, до пункт 1.1 якої, у зв"язку з закінченням 31.12.2013 року терміну дії договору, та відповідно до умов пункту 7.3 договору сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2014 року та викласти пункт 7.1 договору у наступній редакції: «цей договір набуває чинності з моменту його укладання і діє до 31.12.2014 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов"язань. Сторони домовились, що відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України умови даного договору розповсюджуються на взаємовідносини, які виники з 01.01.2014 року».

Окрім того, відповідно до умов вказаної угоди, у зв"язку з введенням з 01.01.2014 року в дію наказами по Бердянській філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 25.11.2013 року № 201 та від 02.12.2013 року № 212 нових тарифів на послуги, що надаються АМПУ, сторони договору дійшли згоди також внести зміни до договору, зокрема, у пункт 3.6 договору та викласти його в наступній редакції: «вартість стоянки та відстою суден підприємста бідя допоміжних причалів АМПУ становить: біля плавпричалу ПРП-52МС-1 - 14,60 грн. за пог. метр на добу; біля причалу на Бердянській косі - 8,80 грн. за пог. метр на добу. Інші умови договору, не обумовлені цією додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов"язання» ( а.с. 16).

06.05.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до договору, відповідно, зокрема, до якої сторони дійшли згоди доповнити договір пунктом 3.7 наступного змісту: « тарифи на послуги АМПУ з прийому забруднених вод у разі самостійного підходу судна, що обслуговується, до борту т/х «Сборщик-401» - 514,13 грн./куб.м; вартість одного підходу т/х «Сборщик-401» до борту судна, що обслуговується - 636,80 грн. Інші умови договору, не обумовлені цією додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов"язання» ( а.с. 17).

Окремими пунктами кожної з додаткових угод до договору обумовлено, що вони є невід"ємною частиною договору (пункт 4 додаткової угоди № 2 та пункт 3 додаткової угоди № 3 ), тобто, колегія суддів вважає, що аналізуючи їх зміст можливо розглядати спірні пункти як наявні безпосередньо в договорі.

Згідно статті 21 Закону України «Про морські порти України» від 17.05.2012 року № 4709-УІ тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб"єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту.

Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб"єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України.

Тарифи та інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб"єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Згідно частини 1 та 2 статі 22 Закону України «Про морські порти України» від 17.05.2012 року № 4709-УІ у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлююється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністратвиного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річного транспорту.

На виконання статті 22 вказаного Закону, Міністерством інфраструктури України видано наказ від 27.05.2013 року № 316 «Про портові збори», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 року за № 930/23462, яким у тому числі затверджено Порядок справляння та розміри ставок портових зборів ( надалі - Порядок).

Пунктом 1.3 Порядку справляння та розмірів ставок портових зборів встановлено, що портові зборі (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) зокрема: причальний, санітараний) справляються в морських портах із сден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Згідно п.5.1 Порядку причальний збір справляється із суден, що стоять біля причалу.

Для суден груп А,Б,В (буксири), Г, Д і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна, риболовні судна, що заходять у морські порти без виконання вантажних операцій) застосовуються ставки, наведені у додатку 5 цього Порядку ( п. 5.2 Порядку).

Судна групи Е (крім спортивних суден, приватних яхт, парусних суден та риболовних суден) звільняються від сплати причального збору ( п. 5.3 Порядку).

Пунктом 8.1 Порядку передбачено справляння санітарного збору, а саме, забезпечення Адміністрацією морських портів України обов"язкового прийняття із судна всіх видів забруднень ( за винятком баласних вод) за весь час стоянки судна в морському порту, а також сприяння виконанню операцій, пов"язаних з прийняттям забруднень (подання і прибирання плавзасобів, надання контейнерів та інших місткостей для збирання сміття, перевантажувальні операції, шлангування, відшлангування тощо).

Судна груп Б,В,Г,Д та Е звільняються від сплати санітарного збору ( п.8.3 Порядку).

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним пункту 3.6 укладеного договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року, слід зазначити наступне.

Як встановлено судом, апелянт вважає, що умови пункту 3.6 договору, з урахуванням додаткових умов до нього, які є невід"ємною його частиною (згідно якого стоянку та відстій суден портового флоту він повинен оплачувати), суперечать пункту 5.3 Порядку (згідно якого судна групи «Е» звільняються від сплати причального збору), оскільки послуги, які надаються суднам у складі «портових зборів» та «інші послуги» ( щодо стоянки та відстою суден біля допоміжних причалів), є тотожніми.

Відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Проте, з огляду на наведені норми права та обставини справи , колегія суддів вважає, що послуги, які надаються суднам у складі «портових зборів», тарифи та механізм оплати яких встановлений та врегульований у відповідності до наказу Міністерства інфраструктури України № 316 та «інші послуги», щодо стоянки та відстою суден позивача, які надаються на підставі укладеного договору та додаткових угод до нього, не є тотожніми, оскільки «причальний збір» є обов"язковим збором, який стягується на користь держави та використовується виключно на встановлені державою цілі, а «інші комерційні послуги» (стоянки та відстою) та тарифи на них, у відповідності до приписів частини 3 статті 21 Закону України «Про портові збори», є вільними та визначаються договором між суб"єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Отже, позивачем не чим не обгрунтовано, що послуга БД ДП АМПУ щодо стоянки та відстою суден ДП «БМПТ» за своєю суттю є нічим іншим як причальний збір, та від сплати якого вказана група суден звільнена, а тому стоянка портового флоту ДП «БМТП» біля причалів визначених умовами договору повинна надаватися безкоштовно.

За таких обставин, вимога позивача про визнання недійсним пункт 3.6 договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним пункту 3.7, укладеного договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року, слід зазначити наступне.

Апелянт вважає, що умови пункту 3.7 договору, з урахуванням додаткових умов до нього, які є невід"ємною його частиною (згідно якого судна портового флоту позивача повинні оплачувати прийняття з них забруднень за час стоянки судна в морському порту) суперечать пункту 3.3 договору та пункту 8.3 Порядку, згідно якого судна групи «Е» звільняються від сплати санітарного збору.

Проте, погоджуючись з тим, що вказаний збір сплачується тільки відповідною групою суден, а саме, вантажними суднами, які здійснюють вантажні операції в порту та відносяться до суден групи «А», у відповідності до наказу № 316, та враховуючи, що інші групи суден у відповідності до пункту 8.3 наказу № 316 звільнені від його оплати, ( тобто, у них відсутній факт справляння санітарного збору (оплати), колегія суддів вважає, що таке звільнення від сплати санітарного збору не є підставою для безкоштовного надання комерційних послуг т/х «Сборщик-401». Відтак, саме віднесення суден до груп Б,В,Г,Д та Е вже є підставою для сплати послуги приймання адміністрацією порту забруднених вод (нафтовмісних, стічних, та інших) із суден, з яких не утримується санітарний збір.

В силу норм статті 21 Закону України «Про морські порти України» адміністрація порту наділена правом встановлювати вільні тарифи та інші послуги (послуга зі зняття забруднення), умови надання яких визначаються договором між суб"єктом господарювання, який надає відповідні послуги , та їх замовником.

Відтак, на думку колегії суддів, пункт 3.7 договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року не суперечить умовам п.3.3. цього договору та нормам діючого законодавства.

З огляду на наведені норми права та обставини справи, колегія суддів вважає, що підстави для визнання пунктів 3.6 та 3.7 договору № 26/135/13 від 03.09.2013 року про надання послуг недійсними, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у справі № 908/163/15-г слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, п.1) ч.1 ст. 103, ст. 105, Харківський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2015 року у справі №908/163/15-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.06.2015 р.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.