ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р.Справа № 922/2659/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Дочірнього підприємства "Автотрейдінг-Харків", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Солодкій світ", м. Харків
про стягнення 19190,78 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Євсєєвої В.В. довіреність №294 від 31.12.14 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Автотрейдінг-Харків" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Солодкій світ", в якій позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 19190,87 грн., які складаються з: сума основного боргу у розмірі 12412,38 грн., пеня у розмірі 1369,52 грн., інфляційне збільшення суми заборгованості у розмірі 5038,08 грн., 3% річних у розмірі 370,80 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати робіт, згідно договору №02/09/13-1 від 02.09.13 р., який укладено між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати.

Присутній представник позивача у судовому засіданні повідомив суд про сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 12412,38 грн., в іншій частині підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надав через канцелярію суду 16 червня 2015 року лист в якому повідомив суд, юрист знаходиться в командировці, але з нарахуванням позивачем штрафів, пені відповідач не згоден. 03 червня 2015 року надав до суду відповідь на позовну заяву, в якій повідомив, що сума основного боргу у розмірі 12412,38 грн. ним сплачена 13.05.15 р., тому нарахування позивачем штрафів та відсотків є недоречним.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач був повідомлений належним чином, про дату та час розгляду справи, справа розглядається на підставі ст.75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача господарським судом встановлено наступне.

02.09.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 02/09/13-1 (далі по тексту - Договір) про виконання робіт з ремонту та технічного обслуговування автомобілів, відповідно до якого відповідач, який є замовником по договору, доручає, а позивач, що є виконавцем за договором, приймає на себе обов'язок виконувати роботи з ремонту, технічного обслуговування та постачання необхідних для ремонту запчастин. Замовник, в свою чергу, бере на себе зобов'язання прийняти та виконати виконані роботи.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.п. 3.3.3. договору, замовник зобов'язується прийняти роботи та оплатити їх протягом двох робочих днів після повідомлення про завершення робіт.

18.02.2014 р. відповідно до договору позивачем було виконано, а відповідачем - прийнято роботи, загальною вартістю 4391,58грн., що підтверджується актом виконаних робіт №ТО14-03187.

27.05.2014 р. відповідно до договору позивачем було виконано, а відповідачем прийнято роботи, загальною вартістю 4257,70 грн., що підтверджується актом виконаних робіт № АХТО1409501.

29.05.2014 р. відповідно до договору позивачем було виконано, а відповідачем - прийнято роботи, загальною вартістю 3763,10 грн., що підтверджується актом виконаних робіт № АХТО1409643.

Відповідач отримав роботи виконані позивачем, але не сплатив, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 12412,38 грн., що зумовило звернення позивача до суду із даною позовною заявою.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем у справі, відповідач оплатив суму основного боргу у розмірі 12412,38 грн. після подачі позову до суду, а саме 13.05.15 р.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно пункту 1.1. ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки між сторонами відсутній предмет спору в частині позовних вимог у розмірі 12412,38 грн., суд вважає за необхідне в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 12412,38 грн. - провадження у справі припинити.

Окрім того, у зв'язку із простроченням відповідачем сплати робіт позивач просить суд стягнути на його користь пеню за несвоєчасну оплату робіт у розмірі 1369,52 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 5038,08 грн., 3% річних у розмірі 370,80 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.5.1. договору, за несвоєчасну оплату вартості робіт за договором, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, за кожний день прострочення від суми несплаченої вартості. Сплата пені не звільняє замовника від зобов'язань оплати простроченого платежу.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування пені, інфляційних та 3% річних суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки сума основного боргу сплачена відповідачем після подачі позовної заяви до суду, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Солодкій світ" (61066, м. Харків, вул. Ясенева, 6, , р/р 3381 в відділенні 22 ПАТ "Банк "Грант", МФО 301607, ІПН 71, св-во ПДВ № 100317924) на користь Дочірнє підприємство "Автотрейдінг-Харків" (61166, Україна, м. Харків, проспект Леніна, 25, р/р 6301 в АТ "Укрсиббанк", МФО 351005) пеню за несвоєчасну оплату робіт у розмірі 1369,52 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 5038,08 грн., 3% річних у розмірі 370,80 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 12412,38 грн. - провадження припинити.

Повне рішення складено 18.06.2015 р.

Суддя Ю.В. Светлічний