КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2015 р. Справа№ 910/2587/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Куковенко К.І. - за дов.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015

у справі № 910/2587/15-г (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд»

до 1) Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк»

2) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарина Геннадіївна

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі, відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі, відповідач-2) про визнання частково недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г., в частині передачі прав та зобов'язань за кредитним договором № 04/10/11-КЛТ від 05.09.2011, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2015 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарину Геннадіївну (далі, третя особа або нотаріус).

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 між відповідачами порушує права та обов'язки позивача, оскільки в порушення умов кредитного договору відповідачі у належний спосіб не змінили його умов, зокрема в частині порядку виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань і умов обтяження предмету іпотеки, а також своєчасно не повідомили боржника (позивача) про зміну кредитора. Крім цього, позивач зазначає, що спірний договір купівлі-продажу вимог стосується переходу прав до ПАТ «Дельта Банк» у зобов'язанні не тільки за кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем-1, а й зобов'язань за іншими договорам, а тому визнання договору на передачу активів в цілому не відповідає приписам статті 217 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів, суду не надано, як і не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2587/15-г та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог неповно з'ясувавши обставини справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За твердженнями скаржника, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 підлягає визнанню частково недійсним, оскільки заміна кредитора у зобов'язаннях за Кредитним договором № 04/10/11-КЛТ від 05.09.2011 відбулася з порушенням вимог діючого законодавства, всупереч приписам Цивільного кодексу України, боржника (позивача) за кредитним договором не було своєчасно повідомлено про заміну кредитора у зобов'язаннях.

Також, на думку апелянта, всупереч вимогам пункту 5.2. Кредитного договору № 04/10/11-КЛТ від 05.09.2011, відповідачі у належний спосіб не змінили його умов, зокрема, в частині порядку виконання ТОВ «Ремшляхбуд» своїх зобов'язань.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» у справі № 910/2587/15-г було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 28.05.2015.

25.05.2015 третя особа подала через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про розгляд справи у її відсутність з урахуванням фактичних обставин справи.

28.05.2015 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2587/15-г без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» - без задоволення.

28.05.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибуття у судове засідання внаслідок участі в іншому судовому засіданні.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи відкладено на 18.06.2015.

18.06.2015 третя особа подала через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про розгляд справи у її відсутність з урахуванням фактичних обставин справи.

Представники позивача та відповідача-1 у судове засідання 18.06.2015 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи клопотання третьої особи про розгляд справи у її відсутності та те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача та відповідача-1 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштових відправлень та з огляду на те, що розгляд справи вже відкладався для надання можливості представникам позивача та відповідача-1 скористатись своїм правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача, відповідача-1 та третьої особи.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 08.09.2011 між Публічним акціонерним банком «Кредитпромбанк» (далі, відповідач-1 або Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» (далі, позивач або позичальник) було укладено Кредитний договір № 04/10/11-КЛТ (далі, Кредитний договір).

Відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору Банк надає позичальнику кредити, на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів.

Підставою для надання кредитів за цим договором є додаткові угоди, що укладаються тільки за взаємною згодою сторін після надання банку письмової заявки позичальника, в якій вказується сума кредиту, конкретна ціль кредитування з посиланням на договір (контракт, угода, додаток, рахунок-фактура) (пункт 2.3. Кредитного договору).

Згідно з пунктом 5.1. Кредитного договору цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до повного погашення позичальником кредитів, процентів за користування ним, комісії, а при наявності простроченої заборгованості - і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів.

У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, 27.09.2013 між Публічним акціонерним банком «Кредитпромбанк» (продавець) та Публічним акціонерним банком «Дельта банк» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2466 (далі, Договір купівлі-продажу).

Відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу продавець за цим договором погоджується продати (відступити) право вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

У пункті 7.6. Договору купівлі-продажу сторони погодили, що покупець зобов'язаний надіслати кожному позичальнику повідомлення про відступлення права вимоги, що стосується кредитного договору, стороною якого є такий позичальник, в порядку, встановленому чинним законодавством, та надіслати кожній особі, що надає забезпечення, повідомлення про відступлення права вимоги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до пункту 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору в частині, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також порушення його прав й інтересів з боку відповідачів.

Згідно частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі, якщо цей кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто відступлення права вимоги є можливим за умови її дійсності.

Згідно частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, при цьому, відповідно до частини 1 статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, зі змісту Кредитного договору вбачається, що відступлення ПАТ «Кредитпромбанк» свого права вимоги до боржника не заборонено. Водночас, Кредитний договір не передбачає обов'язку ПАТ «Кредитпромбанк», як кредитора у зобов'язанні, отримати згоду боржника на відступлення права вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно частини 2 статті 517 Цивільного кодексу України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 518 Цивільного кодексу України боржнику надано право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, зі змісту статей 516 та 517, 518 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник повинен знати про заміну кредитора у зобов'язанні. Однак, неповідомлення боржника про укладення правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) не є підставою для визнання його недійсним, оскільки такі наслідки законом не передбачені. З огляду на вказане, заперечення скаржника з цього приводу є безпідставними.

Крім того, позивач у апеляційній скарзі додатково посилався на необхідність укладення між позивачем та новим кредитором додаткових угод до Кредитного договору відносно заміни кредитора у зобов'язанні.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що чинним законодавством України не передбачено такого обов'язку сторін правочину, як укладення будь-яких додаткових договорів чи додаткових угод до Кредитного договору відносно заміни кредитора у зобов'язанні.

Водночас, колегія суддів зазначає, що статтею 519 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку.

Відтак уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні та не впливає на зміст самого зобов'язання.

Наведене не дає підстав для висновку, що проведення в даному випадку заміни сторони у зобов'язанні порушує права та інтереси боржника (позивача).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, приходить до висновку, що позивачем не доведено суду наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним та не надано суду доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремшляхбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2587/15-г залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі № 910/2587/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2587/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх