ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа № 911/1404/15

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Перший буковинський», м. Чернівці

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна», Київська область, м. Бровари

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «Терра Банк», м. Київ

про стягнення 33865,05 грн.

секретар судового засідання Колісник Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Новицький О.В. (довіреність б/н від 15 травня 2015 року);

від відповідача: Сапронов В.В. (довіреність №66 від 1 січня 2015 року);

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-будівельний кооператив «Перший буковинський» (далі - позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна» (далі - відповідач) про стягнення 33865,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору оперативної оренди обладнання №380583 від 15 жовтня 2013 року, а саме, відповідач не повернув позивачу гарантійний платіж у розмірі 26770,62 грн. Додатково, за прострочення виконання зобов'язання позивач нарахував пеню в розмірі 3500,72 грн., 3% річних в розмірі 402,66 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3191,05 грн.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 3 квітня 2015 року та призначено справу до розгляду на 21 квітня 2015 року.

Відповідно до ухвали суду від 21 квітня 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 19 травня 2015 року.

Ухвалою суду від 21 квітня 2015 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Терра Банк».

Відповідно до ухвали суду від 19 травня 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 9 червня 2015 року.

Представник відповідача в усних та письмових поясненнях, викладених у відзиві на позовну заяву, проти позову заперечував.

9 червня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пері Україна» (за договором - орендодавець) та Житлово-будівельним кооперативом «Перший буковинський» (за договором - орендар) було укладено договір оперативної оренди обладнання №380583.

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (далі - обладнання).

Згідно з п. 9.1 договору, виконання зобов'язання орендарем за даним договором забезпечується гарантійним платежем.

Відповідно до п. 9.2 договору, гарантійний платіж вноситься орендарем у грошовій сумі в розмірі 72000,00 грн.

Пунктом 9.5.1 договору передбачено, що орендодавець в односторонньому порядку (без згоди орендаря) зараховує частину суми гарантійного платежу в розмірі вартості порушеного орендарем зобов'язання в рахунок погашення відповідної заборгованості.

Відповідно до пункту 9.6 договору, гарантійний платіж повертається орендодавцем шляхом перерахування на банківський рахунок орендаря протягом десяти банківських днів з моменту повного виконання орендарем своїх зобов'язань за даним договором.

Згідно з п. 9.6.1 договору, гарантійний платіж повертається в повному обсязі у випадку відсутності не виконаних орендарем зобов'язань за цим договором.

Відповідно до пункту 9.6.2 договору, при наявності заборгованості (невиконаних зобов'язань) орендаря за даним договором, гарантійний платіж повертається частково за виключенням сум, утриманих орендодавцем на погашення (зарахування) зобов'язань відповідно до пункту 9.5 даного договору.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що всі зміни та доповнення до даного договору оформлюються в письмовій формі у вигляді додатків та додаткових угод, які підписуються повноважними представниками сторін та є його невід'ємними частинами.

Пунктом 10.5 договору встановлено, що сторони зобов'язуються повідомити одна одну про будь-які зміни свого місцезнаходження, банківських та інших реквізитів, номерів телефонів в трьохденний термін з моменту виникнення відповідних змін.

Додатковою угодою №2 від 29 червня 2014 року продовжено термін дії договору до 31 липня 2014 року.

Судом встановлено, а сторонами у справі не заперечується, що 16 жовтня 2013 року, на виконання умов договору, зокрема, пункту 9.1, позивач перерахував на рахунок відповідача гарантійний платіж у розмірі 72000,00 грн.

Перерахування зазначеного гарантійного платежу підтверджується банківською випискою, копія якої долучена до матеріалів справи.

8 липня 2014 року між позивачем та відповідачем підписано акт прийому-передачі №00154/Л, згідно якого, позивач повернув відповідачу орендоване обладнання.

Частиною 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Так, у даній справі, сторонами визнано ті обставини, що за рахунок гарантійного платежу, позивач сплатив 31 травня 2014 року, 30 червня 2014 року та 31 липня 2014 року орендні платежі на загальну суму 45229,38 грн.

Наведене також підтверджується протоколом засідання робочої комісії з питань використання гарантійного платежу №41 від 7 серпня 2014 року (том 1, а.с. 57).

Отже, з урахуванням вищенаведених пунктів договору, відповідач був зобов'язаний повернути позивачу залишок гарантійного платежу у розмірі 26770,62 грн.

Як зазначає позивач, станом на день звернення з даним позовом до суду, відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань щодо повернення гарантійного платежу у розмірі 26770,62 грн.

В той час, позивач зазначає, а відповідачем не заперечується, що платіжним дорученням №6534 від 8 серпня 2014 року (том 1. а.с. 58) відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 26770,62 грн., шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, зазначений у договорі №380583 від 15 жовтня 2013 року, а саме: п/р 5736 ПАТ «Терра Банк», м. Чернівці МФО 380601.

Однак, позивач, як на підставу своїх вимог посилається на те, що додатковою угодою №2 від 29 червня 2014 року банківські реквізити Житлово-будівельного кооперативу «Перший буковинський» було змінено.

Як вбачається з дослідженої судом додаткової угоди №2 від 29 червня 2014 року, в реквізитах сторін зазначено наступні банківські реквізити позивача: п/р 2912 «ЧФ КБ «ПриватБанк», м. Чернівці, МФО 356282.

З урахуванням викладеного, на думку позивача, відповідач був зобов'язаний повернути гарантійний платіж позивачу на рахунок, зазначений в реквізитах позивача (п/р 2912 «ЧФ КБ «ПриватБанк», м. Чернівці, МФО 356282) в додатковій угоді №2 від 29 червня 2014 року.

Крім того, на думку позивача, відповідач був належним чином повідомлений про зміну банківських реквізитів позивача електронним листом (том 1, а.с. 23).

У зв'язку з викладеним, позивач вважає, що відповідач порушив взяті на себе за договором зобов'язання.

Однак, з доводами позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вже зазначалось вище, пунктом 10.3 договору передбачено, що всі зміни та доповнення до даного договору оформлюються в письмовій формі у вигляді додатків та додаткових угод, які підписуються повноважними представниками сторін та є його невід'ємними частинами.

Судом встановлено, що у встановленому договором порядку, сторонами не внесено змін до договору щодо зміни банківських реквізитів позивача.

Також, як вбачається з пункту 10.5 договору, сторони зобов'язуються повідомити одна одну про будь-які зміни свого місцезнаходження, банківських та інших реквізитів, номерів телефонів в трьохденний термін з моменту виникнення відповідних змін.

Посилання представника позивача на те, що відповідача було повідомлено про зміну банківських реквізитів позивача електронним листом судом не приймаються до уваги, а поданий до суду електронний лист, судом не сприймається як належний та допустимий доказ, з наступних підстав.

Як вже зазначалось, зміни та доповнення до договору, відповідно до пункту 10.5 договору, оформлюються в письмовій формі у вигляді додатків та додаткових угод, які підписуються повноважними представниками сторін та є його невід'ємними частинами.

Крім того, досліджений судом договір №380583 від 15 жовтня 2013 року не містить положень щодо можливості здійснення листування електронною поштою.

Також, у договорі №380583 від 15 жовтня 2013 року не зазначено офіційних електронних адрес сторін, з яких може здійснюватись відповідне листування щодо змін умов договору.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач належним чином не повідомив відповідача про те, що п/р 2912 «ЧФ КБ «ПриватБанк», м. Чернівці, МФО 356282 є єдиним відкритим рахунком позивача, чого також не можливо встановити з умов договору №380583 від 15 жовтня 2013 року та додаткових угод до нього.

Зокрема, додатковою угодою №2 від 29 червня 2014 року сторонами не вирішено питання щодо зміни реквізитів сторін, в даному випадку позивача.

Посилання позивача на те, що відповідач був обізнаний про зміну банківських реквізитів позивача, підписавши додаткову угоду №2 від 29 червня 2014 року судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до чинного законодавства, реквізитами договору є його назва (договір оренди, до говір купівлі-продажу, договір поставки тощо), номер договору, дата та місце укладення, поштові адреси сторін, банківські реквізити (номер банківського рахунка, назва установи банку, її код (МФО).

З урахуванням пунктів 10,3 та 10,5 договору, в разі зміни банківських реквізитів сторін договору, сторонам необхідно було укласти відповідну додаткову угоду до договору №380583 від 15 жовтня 2013 року щодо зміни саме банківських реквізитів відповідної сторони, зазначивши при цьому, що реквізити орендаря - Житлово-будівельного кооперативу «Перший буковинський» викласти в наступній редакції: «…п/р 2912 «ЧФ КБ «ПриватБанк», м. Чернівці, МФО 356282… », чого сторонами зроблено не було.

Крім того, умовами договору №380583 від 15 жовтня 2013 року не визначено, що банківські рахунки сторін, зазначені в реквізитах сторін договору є єдиними банківськими рахунками відповідної сторони.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, відповідач платіжним дорученням №6534 від 8 серпня 2014 року повернув позивачеві гарантійний платіж у розмірі 26770,62 грн., перерахувавши зазначені грошові кошти на рахунок позивача, зазначений в реквізитах сторін договору №380583 від 15 жовтня 2013 року, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення гарантійного платежу.

Отже, зобов'язання відповідача щодо повернення гарантійного платежу припинились 8 серпня 2014 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 3500,75 грн., інфляційних втрат у розмірі 3191,05 грн. та 3% річних у розмірі 402,66 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Судом встановлено, що позивач повернув відповідачу орендоване обладнання 8 липня 2014 року. Згідно умов договору, відповідач зобов'язаний повернути позивачу гарантійний платіж протягом 10 банківських днів з моменту повного виконання орендарем своїх зобов'язань за договором, а саме, 22 липня 2014 року.

У зв'язку з тим, що гарантійний платіж повернуто лише 8 серпня 2014 року, суд приходить до висновку, що відповідач допустив прострочення його повернення з 22 липня 2014 року по 7 серпня 2014 року.

Проте, досліджений судом договір оренди №3805837 від 15 жовтня 2013 року не містить положень, що передбачають відповідальність орендодавця (відповідача) за невчасне повернення гарантійного платежу та обов'язку сплатити орендарю (позивачу) пеню за порушення даного зобов'язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 3500,72 грн. не підлягають задоволенню, оскільки, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання між сторонами не укладено.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 3191,05 грн. та 3% річних у розмірі 402,66 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року за №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи те, що за своєю правовою природою гарантій платіж є грошовим завдатком, суд, з урахуванням пункту 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року за №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», не вбачає підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму невчасно повернутого гарантійного платежу, яке мало місце в період з 22 липня 2014 року по 7 серпня 2014 року.

Отже, у зв'язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 3191,05 грн. та 3% річних у розмірі 402,66 грн.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено - 11 червня 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць