ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р.Справа № 915/233/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Ярош А.І.

при секретарі судового засідання: Ляшенко М.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства „ТОРА"

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 15 квітня 2015 року

у справі № 915/233/15

за позовом Селянського фермерського господарства „ТОРА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Імперія-Агро"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

19.02.2015 р. Селянське фермерське господарство „ТОРА" (далі позивач, Господарство) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „Імперія-Агро" (далі відповідач, ТОВ) про визнання недійсними договору поставки № ХН-1/14 від 29.10.2013 р., укладеного між сторонами у справі, посилаючись на те, що останній суперечать норма чинного законодавства, а саме:

- п. п. 2.4., 3.2., 3.3. договору суперечать п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" № 1998 від 18.12.1998 р. та ч. 3 ст. 691 ЦК України, оскільки законодавством не передбачено можливості визначення співвідношення курсу іноземної валюти до гривні як показника на підставі якого ціна у договорі купівлі-продажу може бути змінена.

- п. 7.1.1. та п. 7.7 договору суперечать ст. 61 Конституції України, оскільки цими пунктами передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, у зв'язку з чим спірний договір на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсним.

Заявою від 02.04.2015 р. позивач змінив предмет позову та просив визнати недійсним п. п. 2.4, 3.2, 3.3, 7.1.1., 7.7 договору поставки № ХН-1/14 від 29.10.2013 р., укладеного між сторонами по справі.

У відзиві ТОВ позовні вимоги Господарства не визнавало та вважало їх безпідставними, посилаючись на те, що погодження сторонами у п. п. 2.4, 3.2, 3.3 договору визначення вартості товару, умов оплати товару в національній валюті, згідно цін вказаних у договорі, скоригованих пропорційно зміні курсу Долара США та погодження формули відповідного обрахунку прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, а п. 7.1.1 договору передбачено нарахування штрафу у розмірі 20%, яке не суперечить ст. 549 ЦК України та Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань". Пунктом 7.7. договору передбачено нарахування іншого розміру річних, зокрема, у розмірі 36 % річних, що не суперечить ст. 625 ЦК України та Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", у зв'язку з чим підстави для задоволення позову - відсутні.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.04.2015 р. (суддя Семенчук Н.О.) у задоволені позову - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що погодження сторонами у п. п. 2.4, 3.2, 3.3 договору визначення вартості товару, умов оплати товару в національній валюті, згідно цін вказаних у договорі, скоригованих пропорційно зміні курсу Долара США до гривні України та погодження формули відповідного обрахунку прямо не заборонено та не суперечить чинному законодавству України, оскільки положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони визначення грошового еквівалента зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Пунктом 7.1.1 договору передбачено нарахування штрафу у розмірі 20%, що не суперечить ст. 549 ЦК України та Закону України „Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а п. 7.7. договору передбачено нарахування іншого розміру річних, зокрема, у розмірі 36 % річних, що не суперечить ст. 625 ЦК України та Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", у зв'язку з чим підстави для задоволення позову - відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального права та постановити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що спірний договір суперечить вимогам п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" № 1998 від 18.12.1998 р. та ч. 3 ст. 691 ЦК України, оскільки законодавством не передбачено можливості визначення співвідношення курсу іноземної валюти до гривні як показника на підставі якого ціна у договорі купівлі-продажу може бути змінена, а також спірний договір суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, оскільки договором передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, у зв'язку з чим п. п. 2.4, 3.2, 3.3, 7.1.1., 7.7 договору на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсними.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про день, час і місце розгляду справи сторони були своєчасно та належним чином повідомлені, але не скористались своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосувань судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалі справи і правильно встановлено судом першої інстанції 29.10.2013 р. між сторонами у справі укладено договір поставки № ХН-1/14 за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність позивачеві продукцію виробничо-технічного призначення, а останні й зобов'язався прийняти цю продукцію та оплатити її вартість відповідно до умов цього договору.

Згідно п. 11.2 договору останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до повних розрахунків.

У п. 2.4. договору сторонами погоджено, що у разі зміни курсу гривні до долара США, відповідач проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але не оплаченого позивачем товару.

Пунктом 3.2. договору сторонами визначено про застосування при проведенні розрахунків за цим договором курсу долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору.

Відповідно до п. 3.3. договору - в тому випадку коли курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення договору, сторони для визначення суми належної до оплати використовують формулу: С = А1/А2 х В, де С - сума належна до оплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні) на день перерахування коштів, А2 - (курс на міжбанківській валютній біржі, щодо продажу долара США до гривні) на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку позивач зобов'язаний сплатити відповідачеві, як належну оплату повної вартості товару, визначається з врахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу долара США до гривні на день проведення оплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що п. 2.4, 3.2, 3.3 договору суперечать п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про удосконалення порядку формування цін" № 1998 від 18.12.1998 р. та ч. 3 ст.691 ЦК України, оскільки законодавством не передбачено можливості визначення співвідношення курсу іноземної валюти до гривні як показника на підставі якого ціна у договорі купівлі-продажу може бути змінена, а тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України вищезазначені пункти договору є недійсними.

Однак, з такими доводами позивача правомірно не погодився суд першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, названими нормами права визначений один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому не має значення, які це умови - істотні, або ті, які сторони узгодили виключно за власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання.

При цьому, сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом, відповідно до положень ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Але, ч. 2 ст. 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, а тому колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але на містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 691 ЦК України якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Вищенаведене свідчить про те, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку, що погодження сторонами у п. п. 2.4, 3.2, 3.3 договору визначення вартості товару, умов оплати товару в національній валюті, згідно цін вказаних у договорі, скоригованих пропорційно зміні курсу долара США та погодження формули відповідного обрахунку прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України, так як положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони визначення грошового еквівалента зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Посилання позивача на те, що п. п. 2.4., 3.2, 3.3. договору суперечать п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998р. № 1998р. "Про удосконалення порядку формування цін", яким передбачено розрахунки суб'єктів підприємництва на території України виключно у національній грошовій одиниці є необґрунтованими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки такі твердження повністю спростовуються положенням ч. 2 ст.524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 4 ЦК України, якщо Постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Ці висновки апеляційного та місцевого суду ґрунтуються на матеріалах справи, нормах чинного законодавства та сформованій судовій практиці, зокрема, постановах Вищого господарського України від 05.11.2014 р. по справі № 906/519/14, від 23.12.2014 р. по справі № 910/763/13, а також постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 р. по справі № 910/763/13, яка відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання п. 7.1.1 договору недійсним Господарство посилається на те, що зазначений пункт суперечить приписам ст. 61 Конституції України, так як у спірному пункті передбачено подвійне стягнення пені, що є неприпустимим.

Однак, з такими твердження позивача правомірно не погодився місцевий суд з огляду на наступне.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У ч. 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, правовою природою пеня є санкцією, яка має тривалий характер нарахування, розраховується за кожен день прострочки від суми невиконаного чи несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, тоді як штраф є санкцією, яка встановлюється за майже будь-яке порушення зобов'язання; невиконання або неналежне виконання, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, та має разовий характер нарахування.

Згідно пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на ст. 61 Конституції України та загальні засади цивільного законодавства в обґрунтування своїх доводів щодо незаконного одночасного визначення в договорі пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання є недоречними, оскільки згадана стаття Конституції України міститься в розділі ІІ (права, свободи та обов'язки людини і громадянина), а тому регулює питання недопустимості подвійної юридичної відповідальності громадянина (фізичної особи) за одне і те ж саме правопорушення, але аж ніяким чином не стосується цивільно-правової відповідальності суб'єкта господарювання (юридичної особи) та не звільняє останнього від сплати обумовлених умовами укладеного договору пені та штрафу за невиконання своїх зобов'язань за договором, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги бути прийняті не можуть.

Твердження скаржника про те, що п. 7.7. договору суперечить вимогам ст. 625 ЦК України є помилковими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. п. 4.1, 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, у п. 7.7 договору сторони передбачили можливість нарахування 36% річних, тобто розмір річних в іншому розмірі, що повністю узгоджується з приписами ст. 625 ЦК України, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийнятими до уваги.

Так як, доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведені висновки суду першої інстанції та враховуючи те, що спірні пункти договору не суперечать діючому законодавству України та не порушують права та охоронювані законом інтереси позивача колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія судді, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року у справі № 915/233/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "ТОРА" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.06.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Ярош А.І.