ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа № 922/910/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Цвірі Д.М.

за участю представників сторін:

позивача не з'явився

відповідача не з'явився

розглянувши в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх. № 2756Х/3-11) на рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 р. у справі № 922/910/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до ТОВ "Завод сучасних харчових технологій", м. Харків

про повернення майна та відшкодування доходів

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 р. Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просила зобов'язати відповідача - ТОВ "Завод сучасних харчових технологій" повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 3,7029 га, яка розташована по вул. Клочківській, 309 у м. Харкові, а також просила стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 1531183,66 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач використовує земельну ділянку по вул. Клочківській, 309 у м. Харкові без достатніх правових підстав, речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, він не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що призвело до фактичного безоплатного отримання ним послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок, одержання доходу в результаті використання вказаної земельної ділянки, розмір якого розрахований позивачем виходячи з розміру орендної плати за землю.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.04.2015 р. (суддя Суслова В.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав виключає договірний характер спільних правовідносин, а тому можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України відсутня, тому правові підстави для відшкодування отриманих доходів також відсутні.

Позивач з зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 1531183,66 грн. та в цій частині прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав (за відсутності ознак самовільного зайняття).

Також, вказує на те, що безпідставне набуття майна (земельної ділянки) з боку відповідача не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов'язані із земельною ділянкою, що дає підстави застосувати до цих спірних правовідносин положення статті 1212 - 1214 ЦК України.

Крім того, вказує на те, що відповідач фактично одержав дохід в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходу включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 10.06.2015 року.

В судове засідання, призначене на 10.06.2015 р. представники сторін не з'явились, причину неявки не повідомили, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, будь-яких письмових клопотань (в т.ч. і про відкладення розгляду справи) не заявляли.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, відсутність будь-яких клопотань, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 21.11.2011 року, укладеного між ВАТ "Харківський завод харчових кислот" та ТОВ "Завод сучасних харчових технологій", відповідач є власником нежитлових будівель, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 3,7029 га за адресою м. Харків, вул. Клочківська, 309. Держана реєстрація прав на нежитлові будівлі відбулася 24.01.2012 року.

12.12.2014 року Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку по вул. Клочківській, 309 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "А-2", "Б-1", "В-1", "Д-2", "З-5", "Ж-3", "И-1", "К-1", "О-1", "Л-4", "Н-1", "П-1", "Р-2", "М-1", "С-3", "Г-4". За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 309, в якому вказано, що ТОВ "Завод сучасних харчових технологій" з 21.11.2011 року та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Доказів правомірного використання попереднім власником вищевказаних нежитлових будівель (договору оренди, державного акту на право постійного користування тощо) відповідач суду не надав.

Відповідач набув права власності на нежитлові будівлі, але не на земельну ділянку та не оформив її у відповідності до діючих вимог законодавства України.

Отже, відповідач з моменту набуття права власності на нежитлові будівлі, в силу положень статті 120 ЗК України, набув право на оформлення права користування земельною ділянкою.

Фізичний, матеріальний зв'язок придбаного відповідачем майна та земельної ділянки є однією з ключових ознак, що вказує на приналежність цього майна до об'єкту нерухомості, а так, й на неможливість існування цього об'єкту нерухомості без використання земельної ділянки.

Наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей, а відтак і неможливість перебування її у володінні або користуванні міської ради (територіальної громади м. Харкова).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Викладені вище обставини обґрунтовують наявність правового зв'язку між результатом - правомірною поведінкою відповідача з набуття права власності на будівлю, та наслідком - набуттям відповідачем права на оформлення права користування земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Втім, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлові будівлі (нерухоме майно) загальною площею 3,7029 га.

Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Як встановлено колегією суддів, відповідач не набув ані права власності, ані права користування спірною земельною ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, звернувся з листом до Харківського міського голови за № 83 від 20.02.2012 року з проханням надати згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки. 01.03.2012 року відповідач уклав договір за № 124/0512-1 з землевпорядною організацією ТОВ "Геокомплекс", предметом якого передбачені роботи по топографо-геодезичної зйомці території, погодження у відповідних інженерний службах міста , узгодження розташування інженерних мереж, погодження розташування будівель та споруд замовника відносно інженерних мереж, внесення зйомки в електронному вигляді до БД Управління архітектури, реєстрація зйомки у відділі містобудівного кадастру Управління архітектури. У зв'язку з великим об'ємом робіт та об'єктивними причинами по узгодженню топографо-геодезичної зйомці, роботи по вищевказаному договору проводилися до січня місяця 2014 року. 22 січня 2014 року відповідач направив звернення до Департаменту містобудування архітектури та генерального плану Харківської міської ради про надання кадастрової довідки для обґрунтування меж та розмірів земельної ділянки. 09.04.2014 року відповідач отримав Кадастрову довідку за даними містобудівного кадастру м. Харкова № КД 2102014. 29.05.2014 року спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту земельних відносин Харківської міської ради був проведений акт обстеження земельної ділянки відповідача по вул. Клочківський, 309. 02.06.2014 року відповідач направив звернення Харківському міському голові щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул. Клочківській, 309. 19.06.2014 року Департамент земельних відносин Харківської міської ради надав відповідь №5125/0/225-2014 з переліком документів, які необхідно надати. Всі перелічені документи для надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул. Клочківській, 309 передані відповідачем до Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради у повному обсязі у серпні місяці 2014 року. 24.07.2014 року відповідачем був отриманий лист №-863/14 від Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради з метою перевірки додержання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки. 19.08.2014 року відповідачем була направлена відповідь на лист №-863/14 від 24.07.2014 до Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради. 28.01.2015 заступником начальника управління містобудування та архітектури був затверджений акт обґрунтування меж та розмірів земельної ділянки для експлуатації та обслуговування об'єкта по вул. Клочківській, 309. 25.02.2015 року 39-ою сесією VI скликання Харківської міської ради відповідачу був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Проте, в той же час, позивач посилається на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки у зв'язку з чим, для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

З огляду на наведене, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Проте, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача не вартість безпідставно набутого майна, а доходи, які отримав відповідач від безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свою вимогу ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Однак, позивач помилково вважає, що відповідач набув земельну ділянку, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування (постійного користування) земельною ділянкою.

Окрім того, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 ЦК України є неможливим.

Крім того, статті 14, 135 Податкового кодексу України, положеннями яких позивачем обґрунтовано отримання відповідачем спірної суми доходів, у складі доходів передбачають, зокрема, дохід від операційної діяльності, а також дохід на суму вартості товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначену на рівні не нижче звичайної ціни.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У разі якщо ціни (націнки) на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до правил такого регулювання. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування за умови, що неможливо застосувати методи, зазначені у п.п. 39.3.1 п. 39.3 ст. 39 цього Кодексу, до яких належать порівняльна неконтрольована ціна (аналоги продажу), ціна перепродажу, "витрати плюс", чистий прибуток, розподілення прибутку.

З урахуванням того, що на підставі ст. 5 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати у відповідних операціях обов'язково застосовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, встановлені позивачем ставки орендної плати в якості регульованої ціни не можуть бути визнані єдиною підставою для визначення звичайної ціни, оскільки згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України можуть бути застосовані методи, зокрема чистого прибутку, розподілення прибутку, тощо.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Однак, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Однак, договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Крім того слід зазначити, що відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно із п.3.7 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284.

Відповідно до п.2.9 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, обрав невірний спосіб захисту свого права як землевласника.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна у розмірі 1531183,66 грн. необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року у справі № 922/3762/14 та від 20.05.2015 року у справі №922/4911/14.

Таким чином, позивач безпідставно просив стягнути доходи від набуття відповідачем земельної ділянки, оскільки відповідач набув лише право на оформлення права користування земельною ділянкою і набув його не безпідставно, а у відповідності до положень ст. 120 ЗК України. Відповідач лише не оформив його вчасно відповідно до вимог діючого ЗК України, проте діюче законодавство не встановлює будь-якого строку для оформлення даного фактичного набуття права землекористування.

Так, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Позивач апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд помилково посилається на статтю 120 Земельного кодексу України в частині переходу до особи, яка набула право власності на будівлю, права власності на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, оскільки ця норма регламентує правовідносини, у яких попередній власник будівлі також мав на праві власності або праві користування земельні ділянку під власним нерухомим майном, тоді як попередній власник будівлі, яка належить відповідачу, права користування земельної ділянкою не оформляв.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідачем речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями позивача, оскільки в даному випадку положення статті 120 Земельного кодексу та статті 377 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню і відповідач не може вважатися таким, що набув спірну земельну ділянку безпідставно.

За змістом п.3.8. постанови Пленуму ВГСУ від 17.05.2011р. № 6 роз'яснено, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини неоформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право користування.

При цьому, суду слід враховувати положення ч. 2 ст. 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я право встановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі ч. 2 статті 125 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону - частина 2 статті 126 Земельного кодексу України.

Так, згідно до п. 4 Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові, що є Додатком до рішення 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові" від 19.12.2012 р. № 960/12 підставою для оформлення договору оренди землі є рішення міської ради про надання в оренду земельної ділянки.

Відповідно до п. 5 цього Порядку оформлення договору оренди землі проводиться управлінням земельних відносин протягом трьох місяців з дня прийняття рішення міською радою або дня проведення конкурсу (аукціону) щодо набуття права оренди землі та за умови наявності справи документації із землеустрою, яка повинна містити необхідний обсяг документів.

У відповідності до п. 7 Порядку Відділ організації землеустрою та обліку земель управління земельних відносин не пізніше 4 робочих днів з дня отримання справи документації із землеустрою готує проект договору оренди землі.

Після попереднього погодження проекту договору оренди землі відділ організації землеустрою та обліку земель управління земельних відносин не пізніше 1-го робочого дня з дня отримання справи документації із землеустрою, готує три примірники договору оренди землі, і повідомляє заявника про необхідність з'явитися протягом 4 робочих днів з дня отримання листа до управління земельних відносин для погодження істотних умов договору оренди землі. У разі, якщо заявник не з'явився до управління земельних відносин протягом вказаного терміну для погодження істотних умов договору оренди землі або відмовився від їх погодження, управління земельних відносин рекомендованим супровідним листом направляє заявнику три примірники договору оренди землі у зшитому вигляді та скріплені печаткою управління земельних відносин "Для документів" для розгляду, (п. 8 та п.п. 8.1. Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові).

Вимога про відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення.

Оскільки, як зазначалось вище, відповідач звертався до позивача із листами щодо оформлення права користування. Таким чином відповідач вживав заходів щодо належного оформлення земельної ділянки, на якій розміщена належна йому нерухомість.

Також позивач в апеляційній скарзі зазначив, що відповідач фактично одержав доход в результаті нездійснення плати за землю в розмірах визначених регульованою, звичайною ціною плати за землю. При цьому, до доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов'язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 "Дохід", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153.

Однак, такі посилання не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки стаття 1214 Цивільного кодексу України передбачає стягнення доходу у вигляді реальних надходжень матеріальних благ, а не у вигляді збереження активів.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "дохід".

Визначення доходу міститься в пункті 14.1.54 ст. 14 Податкового кодексу України, яке не передбачає збереження активів.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290, на яке посилається позивач, регулює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві та не є правовим актом цивільного законодавства або податкового законодавства.

Разом з цим, згідно зі до ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже визначення поняття "доходу" в розумінні Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 15, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.99р. № 290 суперечить ст. 1214 Цивільного кодексу України, яка передбачає одержання доходу, та є категорією бухгалтерського обліку, у зв'язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин на підставі статті 8 Цивільного кодексу України.

Аналогічне тлумачення закону щодо відсутності підстав задоволення позовних вимог у спірних правовідносинах надано ВГСУ у постановах по справам № 922/4911/14, №922/4930/14, № 922/3762/14.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 р. у справі № 922/910/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 р. у справі № 922/910/15 залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 10.06.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.