РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2015Справа №910/6328/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія об'єднана"

до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «СП Агроекс»

про визнання недійсним договору

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Рачок Н.М. - за довіреністю від 05.02.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

16 березня 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Технологічна аграрна компанія об'єднана" (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (відповідач) про визнання недійсним Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 06.10-15/11 від 09.10.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ч. 1, 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач із позовом не погодився і звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав у задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/6328/15-г. Розгляд справи призначено на 20.04.2015р.

В судовому засіданні 20.04.2015р. по справі було оголошено перерву до 18.05.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року в задоволенні заяви б/н від 20 квітня 2015 року про відвід судді Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року, продовжено строк розгляду спору на 15 днів, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "СП Агроекс", відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 03.06.2015р.

10 квітня 2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу б/н від 10.04.2015 року, яке було задоволено судом, оскільки на підставі ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.2012 року між позивачем (кредитор) та відповідачем (позичальник) (разом - сторони) було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 06.10-15/11 (далі - Договір), відповідно п. 1.1., п.п. 1.1.1., 1.1.3.1. якого, кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (далі - кредит). Надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості 20 000 000,00 доларів США (максимальний ліміт заборгованості) з встановленим договором графіком змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 08 жовтня 2015 року на умовах визначених цим договором.

Позивач стверджує, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ч. 1, 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки укладений генеральним директором від імені останнього з перевищенням повноважень, крім того, банком було видано кредитні кошти в рамках кредитного договору в іноземній валюті - доларах США, без отримання відповідної індивідуальної ліцензії від Національного банку України.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, якому зазначив, що укладення оспорюваного договору було прийнято рішенням позачергових загальних зборів позивача від 10 серпня 2012 року, крім того відсутність подання наглядової ради про розгляд загальними зборами питання, вирішення якого відноситься до виключної компетенції загальних зборів, і рішення по якому було прийнято немає наслідком нечинності вказаного рішення. Разом з цим, відповідач зазначив, що на час укладення кредитного договору, відповідач мав видані НБУ ліцензії на здійснення валютних операцій.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, не повинна перевищувати своїх повноважень.

Згідно зі ст. 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів (ч. 1 ст. 159 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 09.10.2012 року сторонами було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 06.10-15/11, відповідно п. 1.1., п.п. 1.1.1., 1.1.3.1. якого, кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості 20 000 000,00 доларів США з встановленим договором графіком змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 08 жовтня 2015 року на умовах визначених цим договором.

Додатковими договорами № 1-8 від 18.12.2012р., 11.02.2013р., 29.04.2013р., 07.05.2013р., 11.07.2013р., 11.10.2013р., 27.03.2014р., 28.03.2014р. відповідно, було внесено зміни Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 06.10-15/11 від 09.10.2012 року, якими було змінено положення вказаного договору в частині графіку зменшення максимального ліміту заборгованості та забезпечення виконання зобов'язань позивача перед відповідачем.

Оспорюваний договір зі сторони відповідача підписаний начальником департаменту Корпоративного бізнесу у Північному комерційному макрорайоні (м. Київ) Центру корпоративного бізнесу Кредитора - Денисовою В.І., а зі сторони позивача генеральним директором - Пучінкіним Ю.А.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради. Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків, але менша ніж 50 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається простою більшістю голосів акціонерів, які зареєструвалися для участі у загальних зборах та є власниками голосуючих з цього питання акцій. Рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, становить 50 і більше відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається більш як 50 відсотками голосів акціонерів від їх загальної кількості.

Положення ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» кореспондуються з положеннями п. 13.5. - 13.7. Статуту позивача.

Згідно з п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства», до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Зазначене положення кореспондується з п. 10.5.22. Статуту позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства», повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства.

До виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема, прийняття рішення про вчинення значних правочинів у випадках, передбачених частиною першою статті 70 цього Закону (п. 18 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства», питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом.

До виключної компетенції наглядової ради належить, в тому числі, прийняття рішення про вчинення значних правочинів, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є їх предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (п. 10.67.18. Статуту позивача).

Розмір наданих відповідачем коштів за оспорюваним договором складає 20 000 000,00 доларів США, що станом на 09.10.2012 року еквівалентно 159 860 000,00 грн., що у відсотковому вираженні складає 33,97% вартості активів позивача.

Зазначене свідчить про те, що питання про вчинення оспорюваного кредитного договору позивачем, відповідно до положень ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та п. 13.5. Статуту позивача, вирішується на загальних зборах останнього.

Судом встановлено, що 10 серпня 2012 року на позачергових загальних зборах ПрАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана», було прийнято рішення про залучення позивачем кредитних коштів в сумі еквівалентній 20 000 000,00 доларів США з орієнтовним кінцевим строком кредитування до 01.06.2013 року із сплатою до 13% + 12М LIBOR річних за користування кредитними коштами, а також узгодження з банком комісій шляхом укладення з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитного договору на узгоджених з ПАТ «Укрсоцбанк» умовах. Вирішено надати генеральному директору позивача Пучінкіну Ю.А. повноваження на підписання всіх зазначених договорів та угод, які будуть необхідні та пов'язані з отриманням кредитних ресурсів в ПАТ «Укрсоцбанк».

З огляду на це питання про вчинення значного правочину, а саме оспорюваного кредитного договору було правомірно прийнято загальними зборами ПрАТ «Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об'єднана».

Крім того, відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

28.03.2014 року наглядовою радою позивача було вирішено внести зміни до Договору про надання відновлювальної лінії № 06.10-15/11 від 09.10.2012 року в частині графіку платежів, умов забезпечення зобов'язань, сплати комісій, надано генеральному директору повноваження на укладення відповідних правочинів.

15 вересня 2014 року наглядовою радою позивача було вирішено для забезпечення виконання зобов'язань останнього за Договором про надання відновлювальної лінії № 06.10-15/11 від 09.10.2012 року передати в заставу відповідачу наступний майбутній врожай сої та кукурудзи, надано генеральному директору повноваження на укладення відповідних правочинів.

Отже, прийняття вказаних рішень наглядовою радою позивача свідчить про подальше схвалення останнім оспорюваного правочину, у зв'язку з чим посилання на перевищення повноважень генеральним директором при укладенні Договору про надання відновлювальної лінії № 06.10-15/11 від 09.10.2012 року судом відхиляються.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно з ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Однак, ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Нормативно-правовим актом, який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт "в" пункту 4 статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

На сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Крім того, Національний банк України у своєму листі за №13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Отже, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК України, статті 198 ГК України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, що банк має ліцензію № 5 від 09.12.2001р. Національного банку України, згідно з якою останньому надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Разом з цим, Національним банком України було видано відповідачу дозвіл № 5-2 від 29.07.2003р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" згідно з додатком до цього дозволу. Відповідно до додатку до цього дозволу банк має право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Щодо посилань позивача на те, що погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредиту у доларах США є зловживанням правом відповідача, суд відмічає наступне.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При укладенні спірного договору позивачеві були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних (несправедливих) для себе умовах.

Обставини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки (брати кредит у іноземній валюті під менші відсотки, сподіваючись, що гривня України не буде особливо девальвувати, або взяти кредит у національній валюті України під більші відсотки, захистивши себе від знецінення останньої).

Враховуючи викладене, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним Кредитний договір суперечить закону, разом з цим, судом встановлено, що особа, яка його підписала з боку позивача, мала на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін, оскільки отримав подальше їх схвалення. Крім того, судом відхилено посилання позивача та на те, що для проведення валютних операцій за оспорюваним правочином сторони потребують індивідуальні ліцензії через необґрунтованість такого твердження.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за наведених позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити позивачу у справі № 910/6328/15-г.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 11.06.2015р.

Суддя Цюкало Ю.В.