ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2015 р. Справа №922/571/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

першого відповідача - Перепелиця В.М., за довіреністю №33-15/41654 від 30.12.2014 року;

другого відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс», м.Київ, (вх.№2465Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року по справі №922/571/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс», м.Київ,

до 1. Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», м.Харків,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький автоскладальний завод», м.Кременчук, Полтавська область,

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс» звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів: Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький автоскладальний завод» про визнання недійсним з моменту вчинення кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03.05.2007 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року у справі №922/571/15 (суддя Шарко Л.В.) у позові відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, апелянт просить судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що умови договору не відповідають вимогам законодавства, а саме, положення договору прямо суперечать ст. 61 Конституції України, зокрема, фактично за одне порушення - прострочення при поверненні кредитних коштів, договір встановлює три санкції, які відносяться до одного виду і є цивільною договірною відповідальністю.

Скаржник вказує, що розмір пені, встановлений у п.7.1 договору, не відповідає положенням законодавства чинного на момент укладення договору.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що у договорі міститься ряд положень, які незаконно обмежують господарську діяльність позивача, зокрема п. 4.3, п. 4.5, а також п. 4.8, який передбачає зобов'язання, що не випливають безпосередньо з відносин по наданню кредитних коштів. Позивач вважає, що у договорі міститься ряд положень, які безпідставно та необґрунтовано виключають або обмежують відповідальність банку за неналежне виконання ним своїх обов'язків за договором, або взагалі не визначають обов'язків у банку.

Як вказує скаржник, за спірним договором має місце встановлення необґрунтованої комісії та зобов'язань для третіх осіб і вказане підтверджує тезу про несправедливість умов договору, оскільки банк, окрім отримання прибутку із плати за користування кредиту отримує додаткову фінансову суму.

Окрім того, на думку скаржника, угоди про надання траншів, разом з основним договором, не містять істотної умови - строків внесення фінансового активу та умови взаєморозрахунків, отже договір є недійсним в силу відсутності однієї з істотних умов, визначених Законом України «Про фінансові послуги».

Апелянт наполягає на тому, що спірний договір містить умови, які прямо суперечать чинному на момент укладення договору законодавству, умови є несправедливими і призводять до дисбалансу прав та обов'язків сторін, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.04.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

25.05.2015 року представник першого відповідача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№8147), в якому зазначає, що рішення господарського суду першої інстанції є обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року по справі №922/571/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На думку першого відповідача, подання апеляційної скарги спрямоване на порушення прав та законних інтересів ПАТ «УкрСиббанк», незаконне позбавлення останнього статусу кредитора у справі №18/3022/11 про банкрутство ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» та на протиправну зміну черговості задоволення вимог кредиторів, що є зловживанням правом та підставою для відмови в задоволенні скарги.

Перший відповідач зазначає, що апелянтом у апеляційній скарзі не обґрунтовано в чому полягає порушення оспорюваним кредитним договором саме його прав, а з тексту скарги вбачається, що його права порушуються виключно фактом існування оскаржуваного договору, що не може бути підставою для визнання його недійсним. При цьому, перший відповідач звертає увагу на те, що оспорюваний правочин було укладено до отримання апелянтом статусу кредитора по банкрутній справі та ще до моменту створення самого апелянта як юридичної особи.

Як вказує перший відповідач, підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, а доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, надуманими та суперечать чинному законодавству України. Умови кредитного договору відповідають положенням чинного законодавства та основним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципу свободи договору, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину сторонами договору дотримані.

Ухвалою суду від 25.05.2015 року з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору, а також дотримання принципів судочинства, розгляд справи було відкладено.

У судовому засіданні 08.06.2015 року представник першого відповідача підтримав свої заперечення по справі, викладені ним у відзиві.

Позивач та другий відповідач у судове засідання не з'явилися, про причини не з'явлення суд не повідомили, хоча про час та місце засідання суду були належним чином повідомлені, що підтверджується долученими до матеріалів справи повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Ухвалою суду від 25.05.2015 року суд попереджав сторони, що у разі не з'явлення їх представників у судове засідання та не надання витребуваних судом документів, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами та за відсутністю представників сторін.

Таким чином, враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, а не надання другим відповідачем в силу приписів ст. 96 Господарського процесуального кодексу України відзиву не є перешкодою для перегляду рішення, зважаючи на те, що ухвала про відкладення розгляду справи направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні за відсутності представників позивача (апелянта) та другого відповідача.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») (перший відповідач у справі, позикодавець) та ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» укладено кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії №0.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 7500000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 37875000,00 грн. на день укладання цього договору.

Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих кредитів (траншів) в будь-якій валюті обумовленої цим договором на строк не більше ніж 6 місяців з моменту надання такого кредиту (траншу

Надання кожного траншу, оформлюється шляхом укладення окремої угоди, яка у разі її укладення буде вважатися додатком до цього договору( п. 1.1.1 договору).

Сторони в кредитному договорі погодили, що надання кредиту здійснюється у термін починаючи з 03 травня 2007 року.

Згідно п. 1.2.2 договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 30 квітня 2009 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору.

Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

У п. 1.3.1. сторони погодили, що за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі: 11,2% річних за кредитами в доларах США, 11.5% річних за кредитами в Євро, 15,0% річних за кредитами в українській гривні, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору.

При цьому, сторони погодили, що за користування кредитними коштами понад встановлений термін, встановлений п. 1.1.1, п. 1.2.2 процентна ставка встановлюється в розмірі: 16,8% річних за кредитами в доларах США, 17,25% річних за кредитами в Євро, 22,5% річних за кредитами в українській гривні. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї заборгованості клієнта по основній сумі боргу незалежно від розміру простроченої заборгованості.

Відповідно до п. 1.3.4 кредитного договору нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» у відповідності до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. При цьому, проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору, якщо інша база нарахування процентів не передбачена умовами п. 1.3.1 та/або п. 1.3.2, п. 9.2 договору.

Крім того, сторони у п.1.3.6 договору визначили, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитної лінії у розмірі 0,35% від встановленого в п. 1.1 даного договору ліміту кредитної лінії. Комісія нараховується у національній валюті України і сплачується в терміни визначені цим пунктом.

Разом з тим, сторони визначили у п. 1.3.7 договору, що позичальник сплачує банку комісію за управління кредитною лінією в розмірі 0,35% від встановленого в п. 1.1 даного договору ліміту кредитної лінії. Комісія нараховується у національній валюті України починаючи з другого року кредитування і сплачується в терміни визначені цим пунктом.

Згідно п. 9.5 кредитного договору строк його дії встановлюється з дня його укладення і до повного погашення суми кредиту та плати за кредит.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову про визнання вищевказаного кредитного договору недійсним, виходив, зокрема, з того, що зміст спірного кредитного договору не суперечить вимогам законодавства, укладений правомірно, з додержанням всіх норм та моральних засад суспільства, без порушень інтересів позикодавця та позичальника і не може бути визнаний недійсним. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач у справі не є стороною спірного кредитного договору і ним не доведено, яким чином порушуються саме його права укладенням договору, що може бути підставою з огляду на приписи чинного законодавства України для визнання його недійсним.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 1055 Цивільного кодексу України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України, Законами України «Про оренду землі», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про іпотеку», «Про страхування», «Про банки і банківську діяльність», «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та іншими актами законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 71 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони визначають зміст договору на основі вільного волевиявлення, сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірний договір - кредитний договір №0, укладено між відповідачами у письмовій формі, підписано уповноваженими особами та скріплено печатками сторін, як цього вимагають приписи статей 207, 208 Цивільного кодексу України. Крім того, факт перерахування грошових коштів банком на відповідні рахунки позичальника не заперечується відповідачами.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 10.01.2012 року ухвалою господарського суду Полтавської області порушено провадження у справі №18/3022/11 про банкрутство ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод».

Ухвалою господарського суду Полтавської області 04.07.2012 року у справі №18/3022/11 визнано кредиторські вимоги ПАТ «УкрСиббанк», зокрема, по оскаржуваному по цій справі кредитному договору.

06.11.2012 року постановою господарського суду Полтавської області у справі №18/3022/11 ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Колегія суддів зазначає, що визнання ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» кредиторських вимог ПАТ «УкрСиббанк» на підставі кредитного договору №0 від 03.05.2007 року додатково підтверджує факт укладення кредитного договору та факт перерахування грошових коштів банком на відповідні рахунки позичальника.

Отже, кредитний договір №0 від 03.05.2007 року є укладеним, що не заперечується відповідачами по справі.

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою про визнання кредитного договору №0 від 03.05.2007 року недійсним, а також звертаючись до суду з апеляційною скаргою не наводить і не вказує обставин, визначених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, з наявністю яких законодавець пов'язує можливість визнання договору недійсним.

Так, спірний договір було укладено у письмовій формі. Матеріали справи не містять доказів того, що сторони, які укладали спірний договір не мали відповідного обсягу цивільної дієздатності, а їх волевиявлення на укладення договору є спірним. Також, позивачем (апелянтом) не обґрунтовано та не підтверджено, що правочин - кредитний договір, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач - ТОВ «Кредо Солюшнс», звертаючись до господарського суду з позовною заявою про визнання кредитного договору №0 від 03.05.2007 року недійсним, обґрунтував свою позицію тим, що зазначений договір встановлює необґрунтовану комісію та зобов'язання для третіх осіб і вказане підтверджує тезу про несправедливість умов договору, оскільки банк окрім отримання прибутку із плати за користування кредиту отримує додаткову фінансову суму.

Колегія суддів зазначає, що таке поняття як несправедливість умов договору є оціночним, суб'єктивним та таким, що не передбачено чинним законодавством як підстава для визнання недійсним договору. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання недійсним договору заявлена ТОВ «Кредо Солюшнс», який не є стороною спірного кредитного договору, і в чому полягає несправедливість умов договору у відношенні нього та чи порушує його права, позивачем не обґрунтовано та не доведено.

Щодо встановлення комісій за надання кредитної лінії та за управління кредитною лінією, то колегія суддів зазначає, що такі положення є умовою кредитного договору та становлять за своїм змістом послуги, які надає банк.

Як вже зазначалося, відповідно до ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Чинним законодавством України не заборонено встановлювати у договорі умови щодо надання послуг і визначати їх розмір, а у розумінні 6, 627 Цивільного кодексу України банку надане таке право. У той час позичальнику надано право приймати або не приймати такі умови. Підписуючи кредитний договір в якому міститься умова про надання послуг і сплату за неї комісії, позичальник погоджується із ними і приймає на себе таке зобов'язання, а у випадку незгоди з таким положення позикодавець не обмежений правом при укладенні договору вчинити дії направленні на погодження такої умови на свій власний розсуд з урахуванням вимог Закону.

Посилання позивача на необхідність обов'язкового внесення до кредитного договору положень щодо відповідальності кредитодавця є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Разом з тим, главою 51 Цивільного кодексу України (ст.ст. 610-625) передбачено правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за порушення зобов'язання.

Зокрема, статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, відповідальність сторони за порушення зобов'язання за будь-яким договором (в т.ч. і за кредитним договором) передбачена Законом.

З аналізу вищенаведеної правової норми вбачається, що сторони при укладенні кредитного договору не зобов'язані обов'язково до умов такого договору включати всі наведені у частині першій статті 611 Цивільного кодексу України правові наслідки порушення зобов'язання, оскільки вони вже передбачені законом.

Зазначене свідчить про те, що в разі порушення відповідачем своїх зобов'язань за спірним кредитним договором, позивач має право вимагати застосування наслідків, передбачених відповідними статтями, які містить глава 51 Цивільного кодексу України.

У той час не є порушенням норм права включення до умов кредитного договору положень про можливість застосування санкцій до позичальника, якщо ним неналежним чином виконуються свої зобов'язання за договором. Умови спірного кредитного договору визначають, які саме санкції та за які порушення позичальника вони встановлюються. При цьому, умови спірного договору визначають порядок та види застосування різних санкцій та зі різні правопорушення. Тобто, твердження позивача є безпідставними і спростовуються умовами договору.

Необґрунтованими є твердження позивача щодо невірного визначення пені, оскільки п. 7.1 кредитного договору, який передбачає стягнення відповідає нормам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові пленуму №14 від 17.12.2013 року.

Таким чином, колегія суддів встановила, що позивачем (апелянтом) не надано доказів на підтвердження існування правових підстав для визнання правочину недійсним у відповідності до вимог чинного законодавства.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Частиною 4 ст. 87 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення (ч.4 ст. 91 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та відомостей стосовно позивача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач був зареєстрований як юридична особа лише 03.05.2012 року, тобто через п'ять років після укладення кредитного договору, що оскаржується.

Отже, колегія суддів зазначає, що права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним договором не були та не могли бути порушені, оскільки правочин було укладено до отримання позивачем статусу кредитора по справі про банкрутство другого відповідача та до моменту створення самого позивача, як юридичної особи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимога позивача про визнання недійсним кредитного договору є безпідставною, необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статті 32, 34 Господарського процесуального кодексу України визначають, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року по справі №922/571/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо Солюшнс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 року по справі №922/571/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15 червня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.