ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 р. Справа №917/816/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", вул. Половки, 72, Полтава, Полтавська область,36034

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайлайн-М", 37600, м. Миргород, вул. П.Мирного, 16

про стягнення грошових коштів в сумі 14 446,85 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Іванова Л.І. дов. б/н від 13.05.2015р.

від відповідача: Тарасюк О.М. (директор ТОВ "Скайлайн-М") серія паспорта КО 673464, виданий 14.10.2006р. Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області, наказ про призначення №25 від 01.07.2005р.

В судовому засіданні 09.06.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення грошових коштів в сумі 14 446,85 грн. за договором поставки №304 від 17.11.2014р., з яких: 5000,00 грн. - сума основного боргу, 5700,00 грн. - пеня, 2500,00 грн. - штраф, 1200,00 грн. - інфляційне збільшення, 46,85 грн. - 3% річних.

Представник позивача в судовому засіданні 09.06.2015 року надав суду заяву про зміну розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача: 5000,00 грн. основного боргу, 776,00 грн. пені, 2500,00 грн. штрафу, 1856,49грн. інфляційних, 53,30 грн. 3% річних.

За своєю суттю дана заява фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені та заявою про збільшення в частині стягнення інфляційних та річних. Суд приймає вищевказану заяву до розгляду в даному провадженні як таку, що не суперечить чинному Господарському процесуальному кодексу України. Спір розглядається в межах предмету позову в редакції прийнятої судом вищевказаної заяви про зменшення позовних вимог. При цьому судом враховано п. 3.10, п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

13.05.2015 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 41). У своєму відзиві відповідач та його представник в судовому засіданні повідомив суд про повну сплату суми основного боргу 5000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №СК-0000494 від 22.04.2015 року, №СК-0000509 від 24.04.2015 року, №СК-0000531 від 27.04.2015 року, №СК-0000539 від 28.04.2015 року, №СК-0000550 від 30.04.2015 року (арк. с. 42-46). Також відповідач заперечує проти нарахування позивачем штрафних санкцій і просить суд зменшити їх розмір на 90%.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані суду докази, суд встановив:

17.11.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Колос" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Скайлайн-М" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки №304 з додатками ( арк. с. 12-13).

В пункті 1.1. договору постачальник зобов'язався поставляти та передавати у власність покупцю товари побутової хімії, парфюмерно - косметичну та санітарно-гігієнічну продукцію, елементи живлення, репелентні препарати, надалі - товар, а покупець зобов'язався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Ціна, кількість та асортимент товару, що є предметом цього договору, визначаються в накладних, які є невід'ємною частиною цього договору (п.1.2. договору).

Відповідно до п.3.4 договору датою поставки є дата отримання покупцем товару відповідно до накладної, підписаної сторонами.

Згідно пункту 4.2. договору розрахунки здійснюються покупцем по факту поставки шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника або готівкою, але не пізніше 21 календарних днів з моменту поставки товару.

На виконання умов договору позивачем 26.11.2014 року було передано відповідачу товар на загальну суму 8 940,64 грн., що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними № OST00050656 від 26.11.2014р., № OST00050653 від 26.11.2014р., № OST00050659 від 26.11.2014р., №OST00050658 від 26.11.2014р., № OST00050657 від 26.11.2014р.,№ OST00050654 від 26.11.2014р., № OST00050655 від 26.11.2014р., № OST00050652 від 26.11.2014р., №OST00050651 від 26.11.2014р., № OST00051077 від 26.11.2014р., № OST00050650 від 26.11.2014р., № OST00051079 від 26.11.2014р.(арк. с. 24-35).

Як зазначає позивач, відповідач частково розрахувався за отриманий товар і за ним рахується заборгованість в розмірі 5000,00 грн.

Крім того, позивачем на підставі пункту 6.2. договору та статті 625 ЦК України нараховано відповідачу:

- пеню в сумі 776,16 грн. за період з 18.12.2014 року по 30.04.2015 року

- штраф в сумі 2500,00 грн.

- 3% річних в сумі 53,30 грн. за період з 18.12.2014 року по 30.04.2015 року

- інфляційні в сумі 1856,49 грн. за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року включно.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Після звернення позивача з позовом до суду відповідач сплатив суму основного боргу в розмірі 5000,00 грн. що підтверджується платіжними дорученнями №СК-0000494 від 22.04.2015 року, №СК-0000509 від 24.04.2015 року, №СК-0000531 від 27.04.2015 року, №СК-0000539 від 28.04.2015 року, №СК-0000550 від 30.04.2015 року (арк. с. 42-46).

Оскільки відповідач сплатив 5000,00 грн. заборгованості за отриманий товар після звернення до суду та заявлення позивачем позовних вимог про стягнення цієї суми, то суд дійшов висновку про припинення провадження в цій частині на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору, оскільки предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи до винесення судом рішення.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В пункті 6.2 договору сторони визначили, що у разі несвоєчасного розрахунку за отриманий товар покупець сплачує за кожний день прострочення пеню, в розмірі 1% (один відсоток) від суми простроченого платежу. За прострочення оплати за отриманий товар більше 15 (п'ятнадцяти) календарних днів покупець, крім пені, передбаченої цим пунктом, сплачує продавцю штраф в розмірі 50 % від суми простроченого платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу до стягнення пеню в сумі 776,16 грн. за період з 18.12.2014 року по 30.04.2015 року, штраф в сумі 2500,00 грн., 3% річних в сумі 53,30 грн. за період з 18.12.2014 року по 30.04.2015 року, інфляційні в сумі 1856,49 грн. за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року включно.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву просив суд зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до 90%.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд приймає до уваги наступне.

Частина 3 статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Разом з тим, пунктом 1 статті 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 статті 83 ГПК України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Як встановлено судом, відповідач частково здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості та повністю сплатив суму основного боргу після подачі позову до суду.

Суд також приймає до уваги, порушення зобов'язання не завдало значних негативних наслідків для позивача, його інтереси захищені також нарахованою пенею, річними та інфляційними, тому суд, керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України, вважає за можливе зменшити розмір нарахованого штрафу до 1 500,00 грн.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення пені, 3% річних суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача. Заявлені позивачем інфляційні нарахування підлягають задоволенню в сумі 1855,00 грн. згідно перерахунку суду з використанням калькулятора "ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ ".

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 776,16грн. пені, 53,30 грн. 3% річних, 1855,00 грн. інфляційних та 1500 грн. штрафу обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується йому за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст.49 ГПК України.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,п. (1-1) ст. 80, ст. ст.82-85, п.3 ст. 83 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. В частині стягнення 5000,00 грн. основного боргу - припинити провадження у справі.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайлайн-М" (37600, м. Миргород, вул. П.Мирного, 16, ідентифікаційний код 30068691, р/р 0001 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 331401) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" (вул. Половки, 72, м. Полтава, Полтавська область,36034, ідентифікаційний код 13960606, р/р 6300 в ПАТ «УкрСиббанк», МФО 351005) 776,16грн. пені, 53,30 грн. 3% річних, 1855,00 грн. інфляційних та 1500 грн. штрафу, 1825,17 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12.06.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.