ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р.Справа № 922/3099/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Вікант", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "С - Инвест", м. Харків
про стягнення 154212,95 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Вікант" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "С - Инвест" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 154212,95 грн. заборгованості, з яких: 120775,74 грн. сума основного боргу, 19071,07 грн. пеня та інфляційні в сумі 14366,14 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором № 36/13-ХС від 09.10.2013 р. щодо оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою суду по справі від 25.05.2015 р. було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09.06.2015 р. о 12:00.

Представники сторін в призначене судове засідання не з'явилися.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 05.06.2015 р. за вх. № 23064, надав відзив на позовну заяву з додатком, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву відповідач просив суд в задоволенні позовної заяви відмовити. При цьому у відзиві відповідач вказував, що ним було сплачено 627113,59 грн. за отриманий за договором товар, несплачена сума (заборгованість) становить 120775,74 грн. Позивач розрахував загальну суму пені з порушенням вимог діючого законодавства та загальна сума пені становить 17953,62 грн. Також, позивач просив суд врахувати положення статті 233 ГК України та частини 3 статті 83 ГПК України та зменшити розмір пені, яка підлягає сплаті позивачу.

Відповідач, через канцелярію господарського суду 04.06.2015 р. за вх. № 22902, надав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з знаходженням представника відповідача у службовому відрядженні, яке судом долучено до матеріалів справи.

Господарський суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, вважав за необхідне в його задоволенні відмовити як в необґрунтованому, оскільки представником відповідача до клопотання не були надані відповідні докази в підтвердження знаходження представника відповідача у службовому відрядженні.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

09.10.2013 р. між сторонами був укладений договір № 36/13-ХС (надалі - договір), відповідно до умов якого позивач (постачальник) зобов'язувався в порядку та на умовах визначених договором, передати у власність відповідача (покупця) металопродукцію (товар), а відповідач зобов'язувався своєчасно приймати товар і здійснити його оплату на умовах цього договору.

Згідно п.2.1. договору, загальна кількість, асортимент та розгорнута номенклатура Товару, що передається за цим договором, зазначається у рахунках - фактурах постачальника, які мають силу специфікації, або в інших додатках до цього договору та визначаються у видаткових накладних.

Пунктом 3.6. договору було передбачено, що відповідач сплачує вартість отриманого товару в обсязі 70% від суми відвантаженого товару у рамках поточного календарного місяця, решту 30% відповідач сплачує в наступному календарному місяці. Виняток складаються: квартал, півріччя, кінець поточного року (звітні періоди) тоді відповідач зобов'язаний оплатити всю наявну заборгованість перед позивачу згідно акта розрахунків, до останнього робочого дня періоду.

Відповідно до умов договору в період з 16.06.2014 р. по 05.12.2014 року позивач передав у власність, а відповідач отримав, згідно видаткових накладних: № 12374 від 16.06.2014 на суму 184413,00 грн., № 12319 від 16.06.2014 на суму 156060,00 грн., № 13806 від 01.07.2014 на суму 14465,90 грн., № 14759 від 08.07.2014 на суму 13626,70 грн., № 16353 від 24.07.2014 на суму 27137,60 грн., № 16686 від 29.07.2014 на суму 1025,00 грн., № 17663 від 06.08.2014 на суму 228174,50 грн., № 17749 від 07.08.2014 на суму 14024,90 грн., № 20297 від 02.09.2014 на суму 32018,25 грн., № 23057 від 26.09.2014 на суму 28180,70 грн., № 27328 від 10.11.2014 на суму 14742,90 грн., № 29979 від 05.12.2014 на суму 34019,88 грн., та довіреностей на отримання товару № 83 від 01.06.2014, № 97 від 01.07.2014, № 127 від 01.08.2014, № 149 від 01.09.2014, № 195 від 03.11.2014, № 218 від 02.12.2014 металопрокат (товар) на суму 747889,33 грн. з ПДВ. Також, Позивачем виписано товарно-транспортні накладні: № 00005819 від 16.06.2014, № 00005801 від 16.06.2014, № 00006371 від 01.07.2014, № 00006307 від 08.07.2014, № 00006665 від 24.07.2014, № 00006756 від 29.07.2014, № 00006951 від 06.08.2014, № 00006981 від 07.08.2014, № 00007479 від 02.09.2014, № 00008050 від 26.09.2014, № 00009051 від 10.11.2014, № 00009787 від 05.12.2014.

Відповідачем було сплачено за цей період 627113,59 грн., у зв'язку з чим сума несплаченого товару становить 120775,74 грн., що й не заперечувалося відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на вищевикладене господарський суд прийшов до висновку, що сума основного боргу у розмірі 120775,74 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Пунктом 6.3. договору було передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару відповідач зобов'язаний сплатити позивачу суму пені, в обсязі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладені норми діючого законодавства та враховуючи умови п. 6.3. договору щодо нарахування пені, господарський суд прийшов до висновку, що розрахунок пені позивачем було зроблено не вірно, у зв'язку з тим, що нарахування позивачем пені здійснювалося не на протязі 6-і місяців, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України судом була перерахована сума пені та прийнято розрахунок пені відповідача, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума пені у розмірі 17953,62 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом було прийнято розрахунок позивача інфляційних та встановлено, що інфляційні в сумі 14366,14 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд зазначає, що відповідачем контррозрахунку суми інфляційних не було надано до суду.

За таких обставин господарський суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 120775,74 грн., суми пені у розмірі 17953,62 грн. та суми інфляційних у розмірі 14366,14 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, яка підлягає сплаті позивачу, суд зазначає, що дане клопотання відповідача не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Статтею 233 Господарського суду України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України не встановлено конкретних критеріїв, за наявності яких суд зменшує заявлені до стягнення суми штрафних санкцій у тому чи іншому обсязі, відтак відповідний висновок має узгоджуватись зі ст. 3 Цивільного кодексу України, кою визначено загальні засади цивільного законодавства.

В даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, враховуючи інтереси позивача, а також зважаючи на те, що зменшення суми пені спричинить негативні наслідки підприємству позивача, відсутні підстави для зменшення розміру пені, яка підлягає сплаті позивачу.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену позивачем суму судового збору у розмірі 3061,91 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ст.ст. 230, 231, 233, 232, 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 530, 549, 611, 625, 628, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Инвест" (61166, Харківська область, м. Харків, вул. Бакуліна, буд. 4-А, оф. 72, ідентифікаційний код 32567175, р/р 2001 в ПАТ «Банк Національний Кредит» м. Київ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Вікант" (01001, м. Київ, вул. Еспланадна, 34/2, к.5, ідентифікаційний код 31568293, р/р 5960 в ПАТ «УкрСиббанк» МФО 351005) суму основного боргу у розмірі 120775,74 грн., суму пені у розмірі 17953,62 грн., суму інфляційних у розмірі 14366,14 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3061,91 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 15.06.2015 р.

Суддя Д.О. Доленчук