ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 р. Справа № 909/401/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В., при секретарі судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: заступника прокурора м. Івано-Франківська, вул.Гаркуші, 9, м.Івано-Франківськ, 76000 в інтересах держави в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, вул. Грушевського, 21, м.Івано-Франківськ, 76004

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Марка", вул. Залізнична, 30, м. Івано-Франківськ, 76018

про стягнення 361681,81 грн.,

за участю представників сторін:

від прокуратури: Голіней О.М. - прокурор відділу, (службове посвідчення №017515 від 06.06.13),

від позивача - виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради: Челах А.В. - головний спеціаліст юридичного відділу, (довіреність №2197/01-20/66-в від 06.01.15),

від відповідача: не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

заступник прокурора м.Івано-Франківська в інтересах держави в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Марка" про стягнення 361681,81 грн. заборгованості по сплаті пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 2 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно - транспортної інфраструктури міста від 19.06.12 та додаткової угоди до нього від 11.09.12 в частині сплати пайового внеску.

Керуючись ч.3 ст. 2 ГПК України, прокурор в позовній заяві №66-82в-15 від 08.04.15(вх.№4100/15 від 09.04.15) визначив на підставі якого законодавства подається позов; в чому саме порушуються матеріальні інтереси держави; обґрунтував необхідність їх захисту.

Тому, у відповідності до ч.1 ст. 2 ГПК України, слід вважати, що прокурор з вимогами, викладеними в позові, звернувся до господарського суду в інтересах держави на підставі покладеного на нього п.2 ст. 121 Конституції України представництва.

Представник позивача в судовому засіданні 09.06.15 позовні вимоги підтримав та подав клопотання вх.№8915/15 від 09.06.15 про долучення до матеріалів справи доказів часткової сплати відповідачем заборгованості по пайових внесках.

10.06.15 в судовому засіданні представник позивача подав заяву вх.№6336/15 про затвердження мирової угоди від 27.05.15, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками.

Розглянувши матеріали справи та подану мирову угоду, суд дійшов висновку, що мирова угода не підлягає затвердженню судом, виходячи з наступного.

Стаття 78 ГПК України надає право сторонам у справі в ході судового процесу врегулювати спір у добровільному порядку шляхом укладання мирової угоди.

Виходячи зі змісту положень вказаної статті, господарський суд при розгляді мирової угоди зобов'язаний перевірити повноваження представників сторін на вчинення дій щодо її підписання, встановити відповідність умов мирової угоди вимогам чинного законодавства України, фактичним обставинам і матеріалам справи, а також з'ясувати, що мирова угода стосується прав й обов'язків сторін щодо предмета позову і не зачіпає законних прав та інтересів інших осіб.

Відповідно до п.3.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11, господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Умови мирової угоди повинні безпосередньо стосуватися предмета позову, що виключає зазначення в ній дій, коштів чи майна, які не відносяться до цього предмета. У зв'язку з цим, зокрема, не можуть включатися до мирової угоди умови щодо застосування неустойки (штрафу, пені) за невиконання її умов.

Як вбачається з матеріалів справи, умови мирової угоди не відповідають фактичним обставинам і матеріалам справи та порушують права відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у затвердженні мирової угоди та розглядає спір по суті.

Представники прокуратури та позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з врахуванням часткових проплат та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином в судовому засіданні 09.06.15, що підтверджується формуляром судового засідання.

В судовому засіданні 09.06.15 відповідач позовні вимоги визнав.

Частиною 3 статті 22 ГПК України встановлено обов"язок сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальним правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, згідно з пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.11 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про розгляд судової справи і забезпечення його явки в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи в порядку, передбаченому статтею 75 ГПК України .

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, вислухавши представника позивача та прокурора, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

19.06.12 між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю укладено договір №2 про пайову участь замовників будівництва (забудовників) у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста.

Згідно розділу І договору, замовник, що здійснює будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими закладами громадського призначення №13 (по генплану) в мікрорайоні в межах вулиць Бельведерської-Пилипа Орлика - Короля Данила, в порядку та на умовах, визначених договором, бере участь у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури мікрорайонів міста Івано-Франківська.

У відповідності до пунктів 3.1. та 3.2. договору, розрахунок розміру пайового внеску здійснюється відповідно до додатку 1 до договору. Замовник сплачує пайовий внесок в сумі 235392,54 грн. до прийняття об"єкта в експлуатацію.

11.09.12 між сторонами у справі укладено додаткову угоду до спірного договору, згідно п. 2 якої погоджено відстрочення платежу, що підлягає сплаті замовником на підставі договору №2 від 19.06.12, згідно додатка, який є невід'ємною частиною додаткової угоди, але не пізніше 01.01.13.

В порушення прийнятих на себе договірних зобов"язань відповідач не сплатив пайовий внесок на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури мікрорайонів міста Івано-Франківська.

З метою досудового врегулювання спору 23.01.15 та 19.03.15 позивачем на адресу відповідача направлено претензії щодо погашення існуючої заборгованості у десятиденний строк з дня отримання вимоги, які залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено обов"язок замовника брати участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста (ч.2 ст.40 Закону).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення встановлено і статтею 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно пункту 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

09.06.15 в судовому засіданні представник позивача заявив про часткове погашення основної заборгованості та подав виписки з рахунку.

Розглянувши документи і матеріали, подані позивачем, оцінивши їх відповідно до приписів ст. 43 ГПК України, суд приходить до висновку про припинення провадження у справі в частині суми основного боргу, в зв'язку з погашенням відповідачем частини основної заборгованості.

Як вбачається з банківських виписок, долучених до матеріалів справи, відповідач частково сплатив пайові внески, після порушення провадження у справі, що є заявленою вимогою позивача та розцінюється судом як визнання ТзОВ "Галицька марка" наявності боргу перед позивачем.

Зважаючи на добровільну сплату відповідачем заборгованості, предмет даного спору в частині основної суми боргу - 30000,00 грн. відсутній, тому провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Станом на день винесення рішення відповідач доказів повного виконання своїх зобовязань не надав, доводи позивача не спростував.

З огляду на встановлення судом факту порушення відповідачем договірних зобов"язань вимога щодо стягнення 190392,54 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Крім того, статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

В силу ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Пунктом 5.1 договору №2 від 19.06.12 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста сторони узгодили, що при простроченні платежу, визначеного пунктом 3.2. договору, замовник сплачує виконкому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та пеню в розмірі 120% річних облікової ставки НБУ, що діє у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

На підставі вказаних правових норм та пункту договору, позивачем нараховано пеню в сумі 10532,69 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Господарським судом встановлено, що договірний розмір пені не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України (граничний розмір пені згідно Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"), та перевірено правильність нарахування пені, задоволено її за розрахунком позивача, який наявний в матеріалах справи та є арифметично вірним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

На підставі вказаної норми закону, позивачем відповідачу нараховані інфляційні втрати в сумі 109014,49 грн. та 3% річних в сумі 21742,09 грн.

Відповідно до ст. 55 ГПК України, судом перевірено правильність нарахування інфляційних втрат, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство" становлять 85212,10 грн. та підлягають до задоволення. В решті стягнення інфляційних нарахувань слід відмовити.

Також, судом перевірено правильність нарахування трьох відсотків річних та встановлено, що розрахунок позивача, який наявний в матеріалах справи не є арифметично вірним, тому судом здійснено перерахунок 3% річних та задоволено їх в сумі 15971,02 грн. В решті стягнення 3% річних слід відмовити.

За таких обставин, позов підлягає до часткового задоволення в сумі 332108,35 грн., з яких 190392,54 грн. - основного боргу, 15971,02 грн. - 3% річних, 85212,10 грн. - інфляційних нарахувань та 10532,69 грн. - пені.

Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст.8, 124 Конституції України, ст. 509, 526, 530, 546, 549, 610, 612, 614, 625, 629, ЦК України, ст. 173, 174, 216, 230 ГК України, ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", керуючись ст. 4-7, 22, 33, 43, 49, 55, 75, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах держави в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Марка" про стягнення 361681,81 грн. задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Марка", вул. Залізнична, 30, м. Івано-Франківськ, 76018 (код 32361358) на користь виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (м.Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, одержувач платежу: МБ м.Івано-Франківська 24170000, код 37952250, розрахунковий рахунок 0002 МФО 836014 УДКСУ в м.Івано-Франківську призначення платежу : на інфраструктуру міста) - 190392,54 (сто дев"яносто тисяч триста дев"яносто дві гривні п"ятдесят чотири копійки) -заборгованості, 10532,69 (десять тисяч п"ятсот тридцять дві гривні шістдесят дев"ять копійок) -пені, 15971,02 (п"ятнадцять тисяч дев"ятсот сімдесят одну гривню дві копійки) - 3 % річних та 85212,10 (вісімдесят п"ять тисяч двісті дванадцять гривень десять копійок) - інфляційних нарахувань.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Марка", вул. Залізнична, 30, м. Івано-Франківськ, 76018 (код 32361358) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37952250; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області; код банку отримувача (МФО): 836014; Рахунок отримувача: 3002; код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499939) - 6642,17 ( шість тисяч шістсот сорок дві гривні сімнадцять копійок) - судового збору.

Стягнути з виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (м.Івано-Франківськ. вул. Грушевського, 21, код ЄДРЮОФОП 04054346) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37952250; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області; код банку отримувача (МФО): 836014; Рахунок отримувача: 3002; код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499939)- 591,47 (п"ятсот дев"яносто одну гривню сорок сім копійок) судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог в сумі 30000,00 грн. основного боргу провадження припинити.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.06.15

Суддя Максимів Т. В.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ Матейко І. В. 16.06.15