КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 910/6739/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Жигальська Ю. Ю. - представник за довіреністю № ГН-16-Ю від 02.01.2015

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2015

у справі № 910/6739/15-г (суддя Бондарчук В. В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»

про відшкодування шкоди в порядку регресу 32707,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 28 625,94 грн., яке позивачем як страховою організацією за укладеним з Гренем Андрієм Володимировичем договором добровільного страхування наземного транспорту № -01 від 22.01.2014 було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак ВС 2663 ВО, внаслідок ДПТ, що сталася з вини Хоменко Дениса Володимировича - водія автомобіля «Опель Аскона», державний номерний знак ВС 5762 СР, цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують яким, застрахована у відповідача згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АВ №3645586, 3 % річних в сумі 89,41 грн. та збитків від інфляції в сумі 887,40 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.05.2015, повний текст якого підписаний 08.05.2015, у справі № 910/6739/15-г позов задоволено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що матеріалами справи належним чином підтверджується факт наявності боргу відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не повністю з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи, існує невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинами справи, а також при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не враховано, що за умовами укладеного позивачем та Гренем Андрієм Володимировичем договору добровільного страхування наземного транспорту № -01 від 22.01.2014, страхувальником та вигодонабувачем за вказаним договором є Грень Андрій Володимирович, проте відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВВС 083745 та довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9397447 на дату спірної ДТП власником автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак ВС 2663 ВО, є Грень Жанна Валентинівна, а відтак, позивач не має права вимоги до відповідача, оскільки воно передане йому за договором страхування страхувальником, який в свою чергу не є потерпілою особою в розумінні п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та, відповідно, не має права звернення з майновими вимогами до відповідача, оскільки не є власником пошкодженого транспортного засобу на момент ДТП.

Також відповідач зазначив про те, що його, в порушення приписів п.п. 33.1.4 та п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не було залучено до огляду пошкоджень спірного транспортного засобу, який проводився 18.07.2014, а відтак, відповідач був позбавлений можливості встановити причини та обставини ДТП та розмір заподіяної шкоди, що, в свою чергу, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування в силу вимог п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою від 26.05.2015 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач в судове засідання представників не направив, про причини неявки представників у судове засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні 10.06.2015 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про залучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження того факту, що відповідач був повідомлений про проведення 18.07.2014 огляду пошкоджень спірного транспортного засобу.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

22.01.2014 позивач як Страховик та Грень Андрій Володимирович як Страхувальник уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № -01 (а.с. 20-25) (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Деу Ланос», державний номерний знак ВС 2663 ВО (далі Автомобіль).

В розділі 3 Договору сторонами погоджено, що Договір набуває чинності з момнету внесення страхового платежу (у повному обсязі) на поточний рахунок позивача і діє до 24:00 21.01.2015 включно.

09.06.2014 о 01 годині 15 хвилин у м. Львові на вул. Липинського-Замарстинівська сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення автомобілів) за участю Автомобіля під керуванням Греня Андрія Володимировича та автомобіля «Опель Аскона», державний номерний знак ВС 5762 СР (далі Автомобіль 1), під керуванням Хоменка Дениса Олеговича.

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

За замовленням позивача, Суб'єктом підприємницької діяльності Прохоровим Костянтином Миколайовичем (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 15116/13 від 27.08.2013) проведено оцінку визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику Автомобіля внаслідок вказаного ДТП, та 12.08.2014 складено відповідний Звіт про оцінку колісного транспортного засобу № 14/8/665/617521 (далі Звіт) (а.с. 39-52), згідно з яким вартість відновлювального ремонту Автомобіля з урахуванням зносу складає 42 221,67 грн.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом № 3751-02 від 15.09.2014 (а.с. 57), з урахуванням звіту № 617521 від 27.08.2014 (а.с. 53-56) та того, що франшиза за Договором щодо збитків, завданих ДТП, становить 0 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 29 136,94 грн.

При цьому, як слідує зі змісту вказаних страхового акту та розрахунку страхового відшкодування, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку-фактурі № 12 від 23.07.2014 на суму 37 744,05 грн. ТОВ «Автомобільний дім «Діамант» (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля, на доказ чого до матеріалів справи долучено копію акту виконаних робіт № 12 від 24.09.2014) (а.с. 29-30).

Зменшення розміру страхового відшкодування відносно суми, вказаної у рахунку-фактурі № 12 від 23.04.2014, пояснюється тим, що вартість вузлів та деталей, яка визначена у вказаному рахунку-фактурі, зменшена на знос (29,8%), а також на вартість Рідини АТФ (Запчастини), визначену в п. 24 вказаного рахунку-фактури), що, враховуючи той факт, що така сума збитків є меншою за визначену в Звіті (42 221,67 грн.), не суперечить приписам законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В заяві на виплату страхового відшкодування від 12.06.2014 (а.с. 26-28), що її подано позивачу Гренем А. В., останній зазначив, що просить виплати страхове відшкодування на рахунок СТО.

З наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення № 10420 від 16.09.2014 (а.с. 58) слідує, що страхове відшкодування в сумі 29 136,94 грн. перераховано позивачем ТОВ «Автомобільний дім «Діамант».

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано Хоменко Дениса Олеговича, що підтверджується постановою Галицького районного суду м. Львова від 26.08.2014 у справі № 461/9342/14-п (а.с. 19) та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9397447 від 15.07.2014 (а.с. 17-18).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявного в матеріалах справи витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 76) слідує, що станом на дату спірної ДТП (09.06.2014) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з полісом АВ № 3645586.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування), обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що Хоменко Денис Олегович неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правова відповідальності осіб які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і Хоменко Д. О. (особи, яка визнана винною у спірній ДТП) має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Зі змісту витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 58) слідує, що за полісом АВ № 3645586 ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 50 000 грн., а франшиза - 510 грн.

Отже, враховуючи вказані вище обставини позивач має право на стягнення з відповідача в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування в сумі 28 626,94 грн. (29 136,94-510).

Водночас, як слідує з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з цим позовом визначив розмір заявленої до стягнення з відповідача суми на рівні 28 625,94 грн., що на 1 грн. менше за суму, право на стягнення якої він має.

Проте, враховуючи, що визначення ціни позову є правом позивача, колегія суддів розглядає позовні вимоги саме в заявленому позивачем до стягнення розмірі, тобто в сумі 28 625,94 грн.

З метою отримання спірного страхового відшкодування, позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою № 4332 від 01.10.2014 (а.с. 59), в якій просив сплатити суму в розмірі 29 136,94 грн. на зазначені у вказаній заяві реквізити. На доказ направлення вказаної вимоги до матеріалів справи долучено копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 977 з відміткою відповідача про отримання кореспонденції 15.10.2014.

Відповідач відповіді не надав, гроші не сплатив, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Заперечуючи проти позову, відповідач як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі посилається на те, що за умовами укладеного позивачем та Гренем Андрієм Володимировичем Договору, страхувальником та вигодонабувачем за вказаним договором є Грень Андрій Володимирович, проте відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВВС 083745 та довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9397447 на дату спірної ДТП власником Автомобіля є Грень Жанна Валентинівна, а відтак, позивач не має права вимоги до відповідача, оскільки воно передане йому за договором страхування страхувальником, який, в свою чергу, не є потерпілою особою в розумінні п. 1.3 ст. 1 Закону та, відповідно, не має права звернення з майновими вимогами до відповідача, оскільки не є власником пошкодженого транспортного засобу на момент ДТП.

Щодо вказаних посилань слід зазначити, що чинне законодавство, зокрема Закон, не встановлює, що перехід права вимоги, передбачений ст. 993 ЦК України, так і ст. 27 ЗУ «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, відбувається лише у випадку фактичної виплати такого страхового відшкодування потерпілій особі.

Також відповідач зазначив про те, що його, в порушення приписів п.п. 33.1.4 та п. 33.3 ст. 33 Закону, не було залучено до огляду пошкоджень спірного транспортного засобу, який проводився 18.07.2014, а відтак, відповідач був позбавлений можливості встановити причини та обставини ДТП та розмір заподіяної шкоди, що, в свою чергу, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування в силу вимог п. 37.1.3 ст. 37 Закону.

Щодо вказаних посилань слід зазначити таке.

Відповідно до пп. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Виходячи з обставин справи, у спірних правовідносинах відповідач є страховиком особи, винної у спірній ДТП, а отже, виходячи з приписів Закону, обов'язок повідомити відповідача про спірну ДТП покладений на водія Автомобіля 1 та на особу, з якою відповідачем було укладено поліс АВ № 3645586, в той час як позивач та його страхувальник вказаного обов'язку не мали, а відтак, в силу приписів Закону відповідач не може відмовити позивачу у виплаті спірного страхового відшкодування з підстав неповідомлення його про спірну ДТП.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що він, у випадку неповідомлення його страхувальником про спірну ДТП, не позбавлений права звернутися до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, з регресним позовом в порядку ст. 38 Закону.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 28 625,94 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 89,41 грн. та збитків від інфляції в сумі 887,40 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 89,41 грн. та збитків від інфляції в сумі 887,40 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимими доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі в сумі 28 625,94 грн, 3 % річних в сумі 89,41 грн. та збитків від інфляції в сумі 887,40 грн.

Щодо клопотання позивача про залучення додаткових доказів на підтвердження того факту, що відповідач був повідомлений про проведення 18.07.2014 огляду пошкоджень Автомобіля, слід зазначити таке.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В судовому засіданні представник позивача повідомив про те, що неподання вказаних доказів суду першої інстанції було обумовлено тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надавав заперечень щодо неповідомлення його про проведення 18.07.2014 огляду пошкоджень Автомобіля.

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, враховуючи те, що відповідач у відзиві на позов, що його подано суду першої інстанції 08.04.2015 (а.с. 77-79), зазначав про факт неповідомлення його про проведення 18.07.2014 огляду пошкоджень Автомобіля, тобто позивач не був позбавлений надати суду першої інстанції відповідні докази на спростування зазначених обставин, клопотання позивача про залучення додаткових доказів задоволенню не підлягає, а відтак, колегія суддів при вирішення спору по суті вказані додаткові докази до уваги не бере.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2015 у справі № 910/6739/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2015 у справі № 910/6739/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.2015 у справі № 910/6739/15-г залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6739/15-г.

Повний текст постанови складено: 11.06.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха