РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015Справа №910/9140/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дітрейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції"

про стягнення заборгованості в розмірі 603 293,21 грн. за договором поставки № 244 від 01.08.2013 року

Суддя Комарова О.С.

У засіданні брали участь:

від позивача: Сліпченко М.С. (представник за довіреністю);

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 17 червня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дітрейд», 10 квітня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. № 2402 від 07.04.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції», про стягнення заборгованості в розмірі 603 293,21 грн. за договором поставки № 244 від 01.08.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором поставки № 244 від 01.08.2013 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки в повному обсязі не здійснив оплату вартості переданого йому позивачем, як постачальником, товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою суду від 14.04.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/9140/15 та призначено розгляд справи на 28.04.2015 року.

Представник позивача 24.04.2015р. подав лист на виконання ухвали суду, який було долучено судом до матеріалів справи.

Під час перебування справи на розгляді в суді позивач, користуючись передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, 24.04.2015р. через відділ діловодства суду подав заяву «Про збільшення розміру позовних вимог» у справі №910/9140/15 в якій Товариства з обмеженою відповідальністю "Дітрейд" просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" заборгованість за договором поставки № 244 від 01.08.2013 року в сумі 723 984,89 грн. з них: основного боргу - 603 293,21 грн., інфляційної складової боргу - 65 155,66 грн., 3% річних - 2 727,21 грн., пені - 52 808,81 грн. Враховуючи доплату судового збору за подання цієї заяви в належному розмірі, судом вона була прийнята до розгляду.

Представник позивача 28.04.2015 року в судове засідання з'явився. Надав усні пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 року розгляд справи відкладено, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, до 19.05.2015 року.

Через відділ діловодства суду 19.05.2015 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що товар, який було поставлено позивачем є неякісним та не відповідає вимогам Закону України «Про підтвердження відповідності» та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Окрім того, представник відповідача подав клопотання про призначення експертизи для підтвердження судовим експертом даних щодо невідповідності товару, а також клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця Яресько О.О.

В судовому засіданні 19.05.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, заперечив проти поданих клопотань відповідача про залучення третьої особи на стороні відповідача та клопотання про призначення судової експертизи у справі, дав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти позову та підтримав подані клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача та клопотання про призначення судової експертизи у справі, дав пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, та оголошено перерву в засіданні до 02.06.2015 року.

Через відділ діловодства суду 29.05.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про відмову відповідачу у проведенні експертизи, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 02.06.2015 року представник позивача письмово підтвердив наявність боргу відповідача перед позивачем в сумі, зазначеній в позові, станом на 02.06.2015 року.

02.06.2015 року в судовому засіданні було відмовлено судом у задоволенні клопотання про призначення експертизи, а також відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача - Фізичної особи-підприємця Яресько О.О., оголошено перерву до 17.06.2015 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2013 року між позивачем (надалі - Постачальник або Продавець) та відповідачем (далі по тексту - Покупець або Отримувач) (разом - сторони) було укладено договір поставки № 244 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати у встановлені цим Договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію (далі - товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність та оплачувати його на умовах цього Договору.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору постачальник передав, а покупець прийняв товар на загальну суму - 1 684 366,50 грн., при цьому, позивач вказує, що покупець лише частково здійснив оплату вартості поставленого йому постачальником товару на суму 1 081 073,29 грн., а відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за Договором в розмірі 603 293,21 грн.

Відповідач надав суду відзив, в якому підтвердив факт поставки товару позивачем на склад відповідача, хоча позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що поставлена йому продукція неналежної якості і потребує експертного дослідження.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов'язання по Договору щодо оплати товару.

Оцінивши в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги, з урахування поданої позивачем заяви про збільшення позовних вимог, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами п. 2.1 Договору, поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями силами (в т.ч. транспортом) та за рахунок постачальника на умовах DDР у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору товар, який є предметом цього Договору, повинен відповідати діючим державним стандартам, технічним умовам, санітарним, гігієнічним стандартам та правилам, встановленим чинним законодавством України. Постачальник гарантує, що товари, які є предметом поставки за цим Договором, є безпечними для життя, здоров'я навколишнього середовища, а також не завдадуть шкоди покупцю та кінцевому споживачу.

Пунктом 4.5 Договору визначено, що при виявленні невідповідності товару за якістю, кількістю, комплектністю, маркуванням товару, що поставляється та/або тари, упакування, відповідним стандартам, технічним умовам, вимогам, передбаченим умовами цього Договору та або даним зазначеним у супроводжувальних документах, зазначених у п.п.2.11., 3.3 цього Договору, та умовам, визначеним п. 3.7, 3.8, 3.9 цього Договору, при підготовці до реалізації чи у період реалізації товару, покупець припиняє реалізацію товару та викликає представника постачальника протягом доби з моменту виявлення відповідних недоліків, повідомленням про виявлені недоліки товару (зареєстрованою телефонограмою, або по факсу, або повідомленням на е-mаіl постачальника, вказаний в № 2 до цього Договору) для складання акту про виявлені недоліки (далі - Акт). Для складання, оформлення та підписання акту постачальник повинен направити свого уповноваженого представника до покупця у термін, визначений покупцем у повідомленні. Акт складається уповноваженими представниками покупця та постачальника, у двох примірниках, по одному екземпляру для кожної сторони, з підписанням його повноважними представниками сторін та засвідчення належними печатками сторін.

Відповідно до п.п. 5.6, 5.7. 5.8 Договору оплата поставленого товару здійснюється на підставі належним чином оформлених накладних (товарних, товарно - транспортних, видаткових, податкових). Загальна сума цього Договору обумовлюється сумами, зазначеними у накладних (товарно-транспортній або видатковій накладній) на кожну партію товару, що були поставлені протягом строку дії цього Договору, з урахуванням коригувань вартості повернутих, неякісних, неналежних товарів згідно з вимогами цього Договору. Оплата здійснюється покупцем в національній грошовій одиниці України через 45 (сорок п'ять) календарних днів за поставлений товар.

Пунктом 5.11 Договору передбачено, що оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника та/або в готівковій формі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч.1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 01 серпня 2013 року між сторонами укладено договір поставки № 244, за п. 1.1. якого на умовах Договору постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати у встановлені цим Договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію (далі - товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність та оплачувати його на умовах цього Договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору позивач передав товар на суму 1 684 366,50 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними (належним чином засвідчені копії товарно-транспортних накладних містяться в матеріалах справи), а відповідач отримав товар, що підтверджується підписом на відповідних накладних.

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за Договором покупець належним чином не виконав, в передбаченому Договором порядку та строк, отриманого відповідно товарно-транспортних накладних товару оплатив лише частково в розмірі 1 081 073,29 грн., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість за Договором перед продавцем в розмірі 603 293,21 грн., що і стало підставами заявленої позовної заяви. Відповідачем, в свою чергу, вказаний факт наявності заборгованості не спростовано.

Окрім того, представник відповідача надав суду відзив, в якому просив в позові відмовити у зв'язку з тим, що надана позивачем продукція є продукцією неналежної якості, а також просив призначити відповідну товарознавчу експертизу.

Проте, як встановлено судом, п. 4.5, 4.6.,4.7 Договору чітко передбачено, що у разі виявлення невідповідності товару покупець припиняє реалізацію товару та викликає представника постачальника протягом доби з моменту виявлення відповідних недоліків, повідомленням про виявлені недоліки товару для складання акту про виявлені недоліки. З матеріалів справи вбачається, що товар відповідачем прийнятий, що підтверджується товарно-транспортними накладними, які підписані сторонами без зауважень та заперечень. Акту, складеного протягом передбаченого періоду не було, що свідчить про те, що відповідач намагався уникнути свого обов'язку погасити заборгованість перед позивачем за вказаним правочином. Отже, судом не виявлено підстав для проведення експертизи та задоволення відзиву відповідача.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано наявність заборгованості за Договором, а також те, що останній частково погасив заборгованість, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з покупця на користь постачальника грошових коштів за поставлений товар в розмірі 603 293,21 грн. (з розрахунку - 1 684 366,50грн. /поставлений товар/ - 1 081 073,29 грн. /частково сплачений товар/).

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В своїй заяві про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути пеню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" в розмірі 52 808,81 грн. однак, суд не погоджується з вимогами позивача про стягнення з відповідача 52 808,81 грн. пені, оскільки положення статей 546 та 547 Цивільного кодексу України передбачають обов'язкове укладення правочину щодо забезпечення, в тому числі пенею як видом неустойки, виконання зобов'язань між сторонами у письмовій формі, а сторонами даного спору всупереч ст. 547 Цивільного кодексу України не укладалось у письмові формі правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань з оплати наданих послуг пенею.

Статті 1 та 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» також вказують, що пеня за прострочення грошових зобов'язань встановлюється за згодою сторін, а її розмір, який повинен застосовуватись, не визначається даним законом, а натомість лише обмежується ним (подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

З огляду на вищевикладене, оскільки в договорі не передбачено стягнення пені з покупця, внаслідок несплати грошових коштів за отриманий товар, у суду відсутні підстави покладати таку відповідальність на відповідача та стягувати з останнього 52 808,81 грн. пені.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, Господарський суд міста Києва, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 2 727,21 грн. та інфляційних втрат в розмірі 65 155,66 грн.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги з урахування заяви позивача про збільшення позовних вимог у справі підлягають частковому задоволенню в розмірі 671 176,08 грн., з них основного боргу - 603 239,21 грн., індексу інфляції - 65 155,66 грн. та 3% річних - 2 727,21 грн.

Господарський суд, враховуючи загальну суму ціни позову в розмірі 723 984,89 грн., а також фактичний розмір позовних вимог, що підлягає стягненню, в розмірі 671 176,08 грн., дійшов висновку, що судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 13 423,52 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські продуктові традиції" (ЄДРЮОФОП 38518542, адреса: 04073, м.Київ, вул..Куренівська, будинок 14- Б), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дітрейд" (ЄДРЮОФОП 38451148, адреса: 01103, м.Київ, вул..Кіквідзе/Бастіонна, будинок 1/2), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: основного боргу - 603 239,21 грн. (шістсот три тисячі двісті тридцять дев'ять гривень 21 копійка), 3% річних - 2 727,21 грн. (дві тисячі сімсот двадцять сім гривень 21 копійка), інфляційні втрати - 65 155,66 грн. (шістдесят п'ять тисяч сто п'ятдесят п'ять гривень 66 копійок) та судовий збір - 13 423,52 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять три гривні 52 копійки). Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Копію рішення направити відповідачу у справі № 910/9140/15.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.06. 2015 року.

Суддя О.С. Комарова