РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа №910/9104/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Карло Пазоліні Трейдінг"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Греков Анатолій Юрійович

про визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 05.04.2007 р.

за участю представників:

від позивача:Серпутько Я.С.- представник за довіреністю б/н від 18.03.2015 р.
від відповідача:Гарвасюк В.Ю.- представник за довіреністю № 1-131100/463 від 15.01.2015 р. Козирь Т.О.- представник за довіреністю № 1-132000/9912 від 05.06.2014 р.
від третьої особи:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду м. Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "Карло Пазоліні Трейдінг" з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 05.04.2007 р.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вказана додаткова угода укладена з порушенням чинного законодавства, оскільки кредит виданий відповідачем в доларах США суперечить нормам Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". До того ж банк, надаючи кредит не мав статусу юридичної особи, а підписані між сторонами додаткові угоди до кредитного договору після підписання спірної додаткової угоди (05.04.2007 р.) не змінюють умови кредитного договору.

У позові ПрАТ "Карло Пазоліні Трейдінг" просить суд визнати додаткову угоду № 4 від 05.04.2007 р. недійсною, посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України та валютне законодавство України.

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2015 р. та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні на стороні відповідача - Грекова Анатолія Юрійовича.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечували, зазначили, що обраний в договорі грошовий еквівалент узгоджується з нормами чинного законодавства та не суперечить їм. Просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позиція третьої особи з приводу заявленого позову суду невідома.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.06.2006 р. між Закритим акціонерним товариством "Карло Пазоліні Трейдінг", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Карло Пазоліні Трейдінг" (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" (банк, кредитор) був укладений кредитний договір № 614v-01-06.

Згідно з п. 1.1 кредитного договору банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитку лінію, загальний леміт якої складає 2 300 000,00 доларів США, зі строком повернення таких коштів до 10.12.2008 р. та відсотковою ставкою 13 % річних.

У подальшому до вказаного кредитного договору між сторонами було укладено наступні додаткові угоди: додаткова угода № 1 від 01.09.2006 року; додаткова угода № 2 від 26.09.2006 року; додаткова угода № 3 від 01.02.2007 року; додаткова угода № 4 від 05.07.2007 року; додаткова угода № 5 від 24.04.2008 року; додаткова угода № б від 26.05.2008 року; додаткова угода № 7 від 15.07.2008 року; додаткова угода № 8 від 28.05.2009 року; додаткова угода № 9 від 07.10.2009 року; додаткова угода № 10 від 28.09.2010 року; додаткова угода № 11 від 31.01.2011 року; додаткова угода № 12 від 26.07.2011 року; додаткова угода № 13 від 30.09.2011 року; додаткова угода № 14 від 07.11.2011 року; додаткова угода № 15 від 17.04.2012 року; додаткова угода № 16 від 28.09.2012 року; додаткова угода № 17 від 19.09.2013 року; додаткова угода № 18 від 30.09.2013 року; додаткова угода № 19 від 30.10.2013 року; додаткова угода № 20 від 25.02.2014 року; додаткова угода № 21 від 22.09.2014 року.

Зокрема, додатковою угодою № 4 від 05.07.2007 р. ліміт відновлювальної кредитної лінії був встановлений у сумі 7500 000,00 доларів США (спірна додаткова угода).

Також вказаний ліміт відновлювальної кредитної лінії був встановлений додатковою угодою № 5 від 24.04.2008 року.

Додатковою угодою № 6 від 26.05.2008 р. банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію із загальним лімітом 8 100 000,00 доларів США.

Згідно з п. 1.1.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 8 від 28.05.2009 р.) надання кредитних ресурсів здійснюється окремими частками (траншами) в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 46 612 500.00. грн. Валютою траншу є національна валюта України - гривня, долар США (п. 2.1.3 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 28.05.2009 p.).

Згідно з п. 1.1.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 10 від 28.09.2010 року) надання кредитних ресурсів буде здійснюватися окремими частками (траншами) в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості:

- в гривні 190 462,50 (сто дев'яносто тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 50 копійок

- в доларах США 6 100 000,00 (шість мільйонів сто тисяч) доларів США 00 центів.

Остаточно, з урахуванням усіх змін та доповнень, назву кредитного договору змінено на договір про мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію № 614v-01-06 від 17.07.2006 року (додаткова угода № 12 від 26.07.2011 p.).

Згідно з п. 1.1.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 20 від 25.02.2014 р.) надання кредитних ресурсів буде здійснюватися окремими частками (траншами) в межах невідновлювальної кредитної лінії на загальну суму 3 000 000,00 доларів США, з терміном повернення кредитних ресурсів до 08.08.2016 року, з оплатою відсотків по ставці: 12,00 % (дванадцять) процентів річних за період по 08.08.2016 року, 18,00% (вісімнадцять) процентів річних за період з 08.08.2016 року по дату фактичного повернення кредитних коштів, а також у випадку порушення строків повернення коштів.

Таким чином, ліміт максимальної заборгованості по кредитній лінії за кредитним договором змінювався кілька разів.

Для забезпечення зобов'язань за кредитним договором 25.02.2014 р. між Приватним акціонерним товариством "Карло Пазоліні Трейдінг" (позичальник), Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" (банк, кредитор) та Грековим А.Ю. (поручитель) був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується відповідати перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах, передбачених договором кредитних лімітів банком було видано позивачу 6 100 000, 00 доларів США, про що свідчать копії меморальних валютних ордерів № 354 від 19.07.2006 р., № 475 від 09.08.2006 р., № 260 від 15.08.2006 р., № 644 від 23.08.2006 р., № 1131 від 26.09.2006 р., № 365 від 30.10.2006 р., № 38 від 01.11.2006 р., № 15 від 24.11.2006 р., № 19 від 14.12.2006 р., № 12 від 08.02.2007 р., № 35 від 21.03.2007 р., № 817 від 05.07.2007 р., № 306 від 28.01.2008 р., № 740 від 27.03.2008 р., № 57 від 23.04.2008 р., № 706 від 24.04.2008 р., № 59 від 27.05.2008 р.

Утім, позивач вважає, що додаткова угода № 4 від 05.04.2007 р. до кредитного договору має бути визнана недійсною, оскільки сума кредиту визначена у іноземній валюті, а здійснення валютних операцій потребує генеральної ліцензії банку на використання іноземної валюти, як засобу платежу, передбаченого Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Дослідивши зміст кредитного договору та додаткову угоду № 4 від 05.04.2007 р., що оскаржується, суд приходить до висновку, що вони містять всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, графік погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст 1054 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначена додаткова угода № 4 від 05.04.2007 р. була скріплена підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і валюти кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" (далі - Декрет) операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001р. № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням "Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків", затвердженим Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 р. № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 р. № 406 "Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилено вимоги до формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного кредитування.

Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта.

При цьому, пунктом 5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, діюче валютне законодавство України надає право банкам, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл, здійснювати валютні операції, у тому числі видавати кредити в іноземній валюті.

Отже, суд вважає, що відповідач (банк) правомірно здійснив кредитування позивача - ЗАТ "Карло Пазоліні Трейдінг", правонаступником якого є ПрАТ "Карло Пазоліні Трейдінг" на підставі банківської ліцензії Національного банку України № 28 від 06.10.2011 р.

Щодо твердження позивача про те, що ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит", припинено як юридичну особу, а, отже, це товариство не мало цивільної дієздатності на час укладення спірної додаткової угоди суд зазначає наступне.

Статтею 26 Закону України «Про банки та бінківську діяльність» встановлено способи реорганізації банку, зокрема, перетворення.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців 02.07.2007 р. внесено запис про припинення Товариства з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" за рішенням засновника, а його правонаступником є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит". Вказана новостворена юридична особа - Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" того ж дня була зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців.

Отже, судом встановлено, що на підставі рішення засновника відбулось перетворення юридичної особи з одного виду господарського товариства на інший.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про банки та бінківську діяльність» у разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

Таким чином, суд вважає, що на час укладення спірної додаткової угоди до кредитного договору юридична особа не була припинена, відповідно представництво за довіреністю особи, яка укладала спірну додаткову угоду, не припинилось та вона мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення додатковї угоди № 4 від 05.04.2007 р. до кредитного договору.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як було встановлено судом та не заперечується сторонами, умови кредитного договору, у тому числі спірної додаткової угоди, виконувались як позивачем, так і відповідачем, про що свідчать меморіальні ордери на видачу кредитних коштів, розрахунок заборгованості, акт звірки залишків заборгованості за кредитним органом № 614v-01-06 від 17.07.2006 р. (без урахування процентів), за яким позивач підтвердив отримання від банку кредитних коштів у розмірі 190 462,30 гривень та 6 100 000,00 дол. США., а також наявність заборгованості у нього у зазначених сумах.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто з матеріалів справи вбачається, що у подальшому відповідач (новостворена юридична особа) схвалила додаткову угоду № 4 від 05.04.2007 р. та банк приступив до виконання своїх зобов'язань за спірною угодою, про що свідчать численні додаткові угоди, укладені після оспорюваної угоди, а, отже, додаткова угода, яка оскаржується позивачем, не може бути визнана судом недійсною з тих підстав, що правочин укладено неуповноваженою особою.

Стосовно доводів представника відповідача про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням викладеного та зважаючи на той факт, що судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача, то й строк позовної давності в даному випадку не застосовуються.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди № 4 від 05.04.2007 р. недійсною, у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Карло Пазоліні Трейдінг" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Грекова Анатолія Юрійовича про визнання додаткової угоди № 4 від 05.04.2007 р. недійсною.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 8 червня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 15 червня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна