РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2015Справа №910/20661/14

За позовомДочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс»
простягнення 86844 грн. 00 коп.
Головуючий суддя Отрош І.М.

Судді Головіна К.І.

Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Маленко О.В. - представник за довіреністю б/н від 13.10.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.09.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» про стягнення 86884 грн. 00 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № К-655Т. від 23.01.2012 не виконав свій обов'язок та вчасно не закрив митну декларацію ТІ № 13DE82M3, у зв'язку з чим митні органи Європейського співтовариства стягнули з Хімекс Логістикс БВ (перевізника) митні платежі у розмірі 86844 грн. 00 коп. (5466,76 Євро) за вантаж, що імпортований на територію Європейського співтовариства, оскільки саме Хімекс Логістикс БВ подано вищевказану митну декларацію за дорученням позивача. З огляду на те, що позивач відшкодував перевізнику грошові кошти у розмірі 86844 грн. 00 коп., у позивача виникло право на підставі статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» вимагати від відповідача відшкодувати позивачу понесені витрати у вказаному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 (суддя Лиськов М.О.) порушено провадження у справі № 910/20661/14 та розгляд справи призначено на 15.10.2014.

14.10.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що умови про зобов'язання відповідача відшкодувати витрати, понесені експедитором, повинні бути передбачені договором. Однак, Договором № к-655т. від 23.01.2012 не передбачено обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» відшкодовувати понесені експедитором витрати, у зв'язку з чим позовні вимоги Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР» є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 позовні вимоги Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР» задоволені повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» на користь Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР» грошові кошти у розмірі 86844 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 скасовано; відмовлено у позові Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР».

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 скасовано; справу № 910/20661/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті повторного автоматичного розподілу справу № 910/20661/14 передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2015 справу № 910/20661/14 прийнято до провадження суддею Отрош І.М., розгляд справи призначено на 20.03.2015.

20.03.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких відповідач заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що заявка б/н від 12.09.2013, яка долучена позивачем до позовної заяви у якості доказу здійснення відповідачем замовлення, сторонами не підписана і не погоджена, а отже не може бути належним доказом у підтвердження факту здійснення відповідачем замовлення на послуги з перевезення вантажу (транспортно-експедиторські послуги).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 03.04.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 20.04.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2015, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 12.05.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/20661/14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Отрош І.М., судді Головіна К.І. та Селівон А.М. справу № 910/20661/14 прийнято до провадження; розгляд справи призначено на 25.05.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 12.06.2015.

У судовому засіданні 12.06.2015 представник відповідача надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

Представник позивача у судове засідання 12.06.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 224.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 12.06.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

23.01.2012 між Дочірнім підприємством «Квенбергер Логістикс УКР» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» (замовник) укладено Договір № К-655Т., предметом якого є взаємовідносини сторін, пов'язані з організацією міжнародних вантажних перевезень відповідно до діючого законодавства України, вимогам Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів, Митної конвенції про міжнародні перевезення вантажів із застосуванням книги МДП, Європейської угоди про режим праці та відпочинку водіїв, Конвенції про дорожнє перевезення небезпечних вантажів, а також погодженої сторонами заявки на організацію вантажних перевезень, яка визначає умови виконання перевезення.

Відповідно до п. 2.1 Договору, виконавець за винагороду від свого імені і за рахунок замовника надає транспортно-експедиторські послуги по організації вантажних перевезень, а замовник надає до перевезення вантажі в обсягах, відповідно до заявки, яка є невід'ємною частиною даного Договору, і оплачує вартість наданих послуг.

Відповідно до даного Договору, замовник направляє виконавцю заявку на перевезення вантажу із зазначенням найменування вантажу, ваги та об'єму вантажу, характеристик вантажу, умов транспортування, адреси завантаження і відвантаження (країна, місто з поштовим індексом, вулиця, номер будинку, назва організації), контактних телефонів, прізвища, ім'я, по-батькові відповідальних осіб при завантаженні/відвантаженні (країна, місто з поштовим індексом, вулиця, номер будинку, назва організації), дати і часу завантаження, строків поставки, порядку і форми оплати, інших умов. Факс-копія заявки має юридичну силу оригіналу (п. 2.2 Договору).

Згідно з п. 3.1.1 Договору, замовник зобов'язується своєчасно, за 5 днів до початку запланованого перевезення, надавати виконавцю заповнену заявку на перевезення вантажу із зазначенням всіх реквізитів, доручень та інструкцій, які забезпечують можливість організації перевезення і транспортно-експедиторського обслуговування вантажів.

Відповідно до п. 3.1.3 Договору, замовник зобов'язується забезпечити належне оформлення дорожніх листів, товарно-транспортних накладних, CMR, TIR-CARNET та інших документів (ліцензій, страховок, сертифікатів, та інш.) на вантаж, які необхідні для безперешкодного перевезення вантажу по вказаному в заявці маршруту у погоджені сторонами строки.

Згідно з п. 3.1.4 Договору, замовник зобов'язується у випадку необхідності надавати пакет документів, які необхідні для безперешкодного проведення митних процедур.

Відповідно до п. 3.1.6 Договору, замовник зобов'язується забезпечити нормативний строк простою перевізного транспортного засобу під завантаженням/відвантаженням і замитненням/розмитненням не більше ніж 48 годин. У випадку поставки вантажу у складі збірного, нормативний строк простою перевізного транспортного засобу під завантаженням/розвантаженням і замитненням/розмитненням не більше 24 годин.

Відповідно до п. 3.1.8 Договору, замовник зобов'язується оплатити виконавцю послуги, пов'язані з організацією перевезення.

Сума договору на надання послуг, пов'язаних з організацією перевезення вантажу обумовлюється сторонами у заявці, яка є невід'ємною частиною даного Договору, і коректується згідно з фактично здійсненими обсягами перевезення (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору, замовник оплачує послуги виконавця, а також суму транзитних платежів (автодоставка, страхування, складські та митно-брокерські послуги і т.д.) на підставі погодженої між сторонами заявки, згідно з виставленим рахунком.

Згідно з п. 5.1 Договору, він укладається строком на 1 рік, вступає в законну силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2014.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 931 Цивільного кодексу України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Відповідно до статті 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору № К-655Т. від 23.01.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» була виставлена заявка № 4365 від 23.09.2013 Дочірньому підприємству «Квенбергер Логістикс УКР» на перевезення вантажу, кількістю вантажних місць - 3, загальною вагою - 1338 кг., маршрут перевезення - Guangzhou, China - Kiev, Ukraine, дата завантаження - 23.09.2013, строк доставки - 14 днів; адреса завантаження - Guangzhou, China; адреса отримувача - 01133, Україна, м. Київ, вул. Щорса, 26; сума, що підлягає сплаті за перевезення, - 10797 грн. 21 коп.

Як встановлено судом, на підставі вказаної заявки № 4365 від 23.09.2013, позивачем було виставлено рахунок на оплату № 4818 від 11.11.2013 на загальну суму 10797 грн. 21 коп., належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що свій обов'язок з оплати за надані позивачем послуги за Договором № К-655Т. від 23.01.2012 (зокрема, за заявкою № 4365 від 23.09.2013), відповідач здійснив у повному обсязі, сплативши позивачу 16.12.2013 грошові кошти у розмірі 7797 грн. 21 коп. та 24.12.2013 грошові кошти у розмірі 3000 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями платіжних доручень № 204 від 16.12.2013 та № 213 від 24.12.2013 (призначення платежу - за транспортні послуги згідно рахунку № 4818 від 11.11.2013).

Разом з тим, звертаючись із позовом до суду, позивач зазначив, що на підставі заявки № 4365 від 23.09.2013 він взяв на себе обов'язок здійснити організацію перевезення вантажу загальною вагою 1338 кг за маршрутом Гуанджоу, Китай - Антонінов, Польща (Antoninow, Poland).

За наданими товарно-супроводжуючими документами (комерційний інвойс № 20130158 від 12.09.2013 та Пакувальний лист від 12.09.2013 року) вантажовідправником є GRG Banking Equipment (HK) Co., Ltd, Tsuen Wan, N.T. Honkong 999077, вантажоотримувачем є Дочірнє підприємством «Улісс Сайентифік», Афільована компанія, 01133 Київ - Україна, вул. Щорса, 26

На виконання умов Договору № К-655Т позивач доручив перевезення вищевказаного вантажу своєму Агентові, а саме Хімекс Логістикс БВ.

Згідно коносаменту SZSCN1309106 вантаж морським шляхом був доставлений з Гуанджоу, Китай в Гамбург. Надалі, вантаж, на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (СМК) від 08.11.2013, наземним шляхом був доставлений автомобільним транспортом до складу компанії Полдом, Антонінов, Польща (Antoninow, Poland).

Як стверджує позивач, враховуючи умови заявки та на підставі Договору № К-655Т він повністю виконав свої зобов'язання за вищевказаним Договором; цей факт також підтверджується здійсненням зі сторони відповідача оплати наданих послуг позивачем на підставі рахунку № 4818 від 11.11.2013.

Як пояснив позивач у позові, вантаж, який доставлявся за вищевказаним замовленням відповідача, згідно товарно-супровідних документів повинен був в подальшому з Антонінова, Польща (Antoninow, Poland) доставлений на територію України. Оскільки місце призначення вантажу знаходилось поза межами Європейського союзу, то такий вантаж при перетині кордону Європейського союзу (в Гамбурзі) повинен був бути розміщений під митним режимом транзиту згідно з нормами Митного кодексу Європейського співтовариства.

У зв'язку із чим при перетині кордону Європейського союзу в Гамбурзі було подано до митних органів Європейського співтовариства митну декларацію ТІ № 13DE82M3 із зазначенням митного режиму вантажу транзит.

Згідно з нормами Митного кодексу Європейського співтовариства митна декларація режиму транзит має термін виконання, а саме згідно з умовами та положеннями Митного кодексу Європейського співтовариства товар під митним режимом транзит повинен залишити територію Європейського співтовариства у строк, встановлений у митній декларації. Пунктом Б встановлений термін виконання митної декларації ТІ, а саме 14.11.2013. Тобто, саме в цей термін вантаж повинен був перетнути кордон Європейського співтовариства, а митна декларація ТІ № 13DE82M3 повинна була бути закрита. В разі якщо митна декларація по вантажу під митним режимом транзит не закрита, то згідно Митного кодексу Європейського співтовариства виникає митна заборгованість по сплаті імпортних мит, а вантаж вважається таким, що імпортований на територію Європейського співтовариства.

Однак, митна декларація ТІ № 13DE82M3 закрита не була, а вантаж, який доставлений позивачем до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland), набув статусу вантажу, що імпортований на територію Європейського співтовариства.

В зв'язку з вищенаведеним, митні органи Європейського співтовариства застосували до Хімекс Логістикс БВ вимоги по сплаті митних платежів за вантаж, що імпортований на територію Європейського співтовариства, оскільки саме Хімекс Логістикс БВ подано вищевказану митну декларацію за дорученням позивача.

Хімекс Логістикс БВ сплатило вищезазначені митні платежі та звернулось до позивача з претензією про оплату витрат, пов'язаних з вищевказаним перевезенням на загальну суму 5466,76 євро.

Позивач, в свою чергу, оплатив вищезазначені витрати Хімекс Логістикс БВ пов'язаних з перевезенням вантажу, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 145 від 26.05.2014, та звернувся з претензією до відповідача про оплату митних платежів як відшкодування витрат позивача, понесених ним на виконання укладеного між сторонами Договору на загальну суму 5466,76 євро, що на день здійснення платежу в гривневому еквіваленті становить 86884,00 гривень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що у якості доказу здійснення відповідачем замовлення за Договором № К-655Т. від 23.01.2012, позивачем долучено до позовної заяви заявку б/н від 12.09.2013, тоді як позовні вимоги, відповідно до позовної заяви, обґрунтовані заявкою № 4365 від 23.09.2013.

Так, із заявки б/н від 12.09.2013 дійсно вбачається, що маршрут поставки товару є Guangzhou, China - Antoninow, Poland (Антонінова, Польща), а отримувачем є Poldom Sp z.o.o. (ulica Masztowa 65, Antoninow, Poland, 05-503 Gloskow).

Однак, суд наголошує на тому, що заявка б/н від 12.09.2013 не підписана відповідачем, так само позивачем не надано будь-яких доказів погодження прийняття виконання вказаної заявки відповідачем, у зв'язку з чим суд не може дійти висновку, що сторони її погодили, а тому вказана заявка не є належним та допустимим доказом в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, зокрема, у підтвердження факту виникнення у позивача обов'язку поставити товар саме до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland).

У письмових поясненнях, поданих до відділу діловодства суду 25.05.2015, відповідач зауважив, що між сторонами була погоджена лише одна заявка - № 4365 від 23.09.2013, яка повністю сторонами виконана, а будь-які інші заявки на виконання умов Договору № К-655Т. від 23.01.2012 або будь-якого іншого договору сторонами не погоджувались.

Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює твердження позивача щодо виконання ним свого обов'язку з поставки товару саме до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland), оскільки матеріалами справи не підтверджується, що відповідач здійснював замовлення на перевезення вантажу до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland) та, відповідно, що у позивача був такий обов'язок.

Натомість, як встановлено судом, на виконання умов Договору № К-655Т. від 23.01.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» була виставлена заявка № 4365 від 23.09.2013 Дочірньому підприємству «Квенбергер Логістикс УКР» на перевезення вантажу, кількістю вантажних місць - 3, загальною вагою - 1338 кг., маршрут перевезення - Guangzhou, China - Kiev, Ukraine, дата завантаження - 23.09.2013, строк доставки - 14 днів; адреса завантаження - Guangzhou, China; адреса отримувача - 01133, Україна, м. Київ, вул. Щорса, 26; сума, що підлягає сплаті за перевезення, - 10797 грн. 21 коп.

Вказана заявка № 4365 від 23.09.2013 була погоджена позивачем, що підтверджується рахунком на оплату № 4818 від 11.11.2013 (який виставлений на підставі заявки № 4365 від 23.09.2013) та відповідно до письмових пояснень відповідача, поданих до відділу діловодства суду 20.03.2015, повністю виконана сторонами, що позивачем не заперечувалось, зокрема, підтверджується платіжними дорученнями № 204 від 16.12.2013 та № 213 від 24.12.2013.

Водночас, як пояснив відповідач у письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 12.06.2015, будь-яких інших доказів, що підтверджують факт виконання позивачем вказаної заявки у відповідача не збереглось.

Разом з тим, позивачем на виконання вимог ухвал суду від 13.05.2015 та від 25.05.2015 не було надано будь-яких інших погоджених сторонами заявок на перевезення вантажу, які б підтверджували виникнення у позивача зобов'язання щодо перевезення вантажу до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland).

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Втім, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог, викладених у позовній заяві. Зокрема, позивачем не доведено, що у нього був обов'язок з надання транспортно-експедиторських послуг відповідачу саме з перевезення вантажу до Антонінова, Польща (Antoninow, Poland) за заявкою б/н від 12.09.2013 (яка долучена позивачем до позовної заяви), або за заявкою від 23.09.2013 (яка вказана у позовній заяві як підстава позову).

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що його права та інтереси порушені саме відповідачем.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 та передаючи справу № 910/20661/14 на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, Вищий господарський суд України зазначив, що суди попередній інстанцій чітко не визначилися із характером спірних правовідносин та відповідними нормами матеріального права, які їх регулюють. Крім того, суд касаційної інстанції зауважив про необхідність мотивувати, чому суди попередніх інстанцій не брали до уваги визнання позову відповідачем.

Статтею 111-12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 8 та 10 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Згідно з ч. 2 ст. 12 цього Закону клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

При цьому, за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування (ч. 2 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність").

Частиною 1 ст. 216 та ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків (до складу яких включаються й додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (абз. 3 ч. 1 ст. 225 ГК України)), штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Одним з принципів, на якому базується господарсько-правова відповідальність, є те, що потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі (абз. 1 ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Аналіз норм права, які визначають правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні та умови і порядок відшкодування збитків, що пов'язані з виконанням договору транспортного експедирування, дає підстави для висновку про те, що умови, підстави та порядок відшкодування витрат експедитора згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" є відмінними від умов, підстав та порядку відшкодування збитків експедитора відповідно до ст. 225 ГК України.

Протиправність поведінки клієнта відповідно до Закону не є обов'язковим елементом для відшкодування документально підтверджених витрат. Такі витрати, на відміну від збитків, відшкодовуються у випадках правомірних дій експедитора, але за умови, що порядок їх відшкодування узгоджений сторонами, і вони понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відшкодування додаткових витрат (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо) згідно із ст. 225 ГК України є видом господарських санкцій (збитки), що застосовуються до клієнта у випадку порушення ним зобов'язання, незалежно від того, чи є застереження про це в договорі. Відшкодування ж додаткових витрат експедитора згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" є обов'язком клієнта, що виникає у нього у випадку, якщо це передбачено сторонами у договорі чи погоджено ними в іншій спосіб.

Відповідно до ст.ст. 22, 54 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись до господарського суду з позовом, позивач самостійно визначає підстави та предмет поданого позову, а також обставини, які на його погляд підтверджують позовні вимоги, і в межах цих вимог відбувається судовий розгляд справи.

Суд зазначає, що звертаючись до суду, позивач з посилання на норму ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", заявив вимоги про стягнення з відповідача витрат, які поніс позивач при виконанні доручення відповідача щодо організації перевезення вантажу за маршрутом Гуанджоу, Китай - Антонів, Польща відповідно до договору про організацію міжнародних вантажних перевезень від 23.01.2012 року № К-665Т. Позивач стверджував, що такі витрати у нього виникли у зв'язку з оплатою митних платежів.

Отже, предметом спору у даній справі є вимога позивача про відшкодування витрат на підставі ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Разом з тим, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність з боку відповідача порушення прав та охоронюваних інтересів позивача, оскільки позивачем не доведено, що у нього був обов'язок з надання транспортно-експедиторських послуг відповідачу саме з перевезення вантажу до Antoninow, Poland за заявкою б/н від 12.09.2013 (яка долучена позивачем до позовної заяви) або за заявкою від 23.09.2013 (яка вказана у позовній заяві як підстава позову), суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача витрат на підставі ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», понесених позивачем у розмірі 86844 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно з п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, у застосуванні відповідної норми господарським судам необхідно враховувати таке. Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: - в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. За необхідності суд може зажадати від учасника судового процесу подання відповідної заяви, клопотання, пояснення в письмовій формі.

Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Сама лише відсутність заперечень учасника судового процесу щодо тих чи інших обставин (наприклад, неподання відзиву на позовну заяву) не свідчить про визнання ним таких обставин: "мовчазне" визнання обставин зі змісту процесуального закону не випливає.

Не передбачено законом й можливості відмови учасника судового процесу від раніше здійсненого ним визнання обставин.

Визнання обставин учасниками судового процесу не є для господарського суду обов'язковим та остаточним. Суд може не прийняти такого визнання, якщо: - визнана обставина викликає сумнів у її достовірності, тобто у тому чи відповідає вона дійсності, оскільки не узгоджується з іншими обставинами, вже з'ясованими в тій же справі, або такими, що мають для останньої преюдиціальне значення; - сумнівною є добровільність визнання певних обставин, оскільки воно вчинене даним учасником судового процесу під впливом помилки, обману або ж погрози чи насильства, інших протиправних дій.

Суд зазначає, що факт визнання відповідачем належного виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором № К-655Т. від 23.01.2012 не приймається судом до уваги, оскільки таке визнання не узгоджується з іншими обставинами, які встановлені судом під час розгляду справи.

Крім того, у письмових поясненнях, поданих до суду 25.05.2015, відповідач зазначив, що визнання факту належного виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором № К-655Т. від 23.01.2012 (саме за заявкою № 4365 від 12.09.2013) було вчинене під впливом помилки, та насправді таке визнання стосувалось належного виконання позивачем поставки товару саме за заявкою № 4365 від 23.09.2013.

Зокрема, як пояснив відповідач, з огляду на зазначення у претензії № 216/01 від 17.06.2014, у позовній заяві та інших документах, долучених до позовної заяви, різних заявок на перевезення, відповідач помилково визнав позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги фактичні обставини справи, встановлені судом, суд не приймає до уваги визнання відповідачем належного виконання позивачем умов Договору № К-665Т. від 23.01.2012, а саме заявки № 4365 від 12.09.2013.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Дочірнього підприємства «Квенбергер Логістикс УКР» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс Сервіс» про стягнення 86844 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 15.06.2015

Головуючий суддя І.М. Отрош

Судді К.І. Головіна

А.М. Селівон