КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Справа№ 910/4472/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Купрієнко В.І. - представник, дов. № 2399 від 29.12.2014;

від відповідача: Шегера І.П. - представник, дов. № 27-У від 26.12.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015

у справі № 910/4472/15-г (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 111 408,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/4472/15-г позов задоволено частково; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 85 410,92 грн. боргу, 3 762,76 грн. три проценти річних, 1 783,47 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що враховуючи положення пунктів 2.2, 6.3 договору та ч. 1 ст. 530, ст.ст. 253-255 ЦК України, відповідач повинен був розрахуватися за отриманий товар у строк до 13.08.2010 (включно); однак, відповідач не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, як у зазначений строк, так і на момент вирішення спору по суті; підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін актів звірки від 31.03.2013 та 30.09.2013 є саме тими діями, які свідчать про визнання боргу відповідачем, у зв'язку з чим перебіг позовної давності переривався; враховуючи положення ч. 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2013, отже, позивач звернувся до суду в межах загального строку позовної давності щодо вимоги про стягнення 85 410,92 грн. основного боргу (25.02.2015), а тому позов у цій частині підлягає задоволенню, оскільки факт наявності у відповідача зазначеної заборгованості за договором позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований; доказів оплати вищевказаної суми боргу матеріали справи не містять; перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, суд відмовляє у позові в частині вимог про стягнення пені, нарахованої за 13.08.2010, оскільки станом на цю дату прострочення ще не було допущено, а в частині вимог про стягнення пені за інший період - на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, за спливом позовної давності; перевіривши наданий позивачем розрахунок, та враховуючи помилковість визначення початку прострочення та межі строку позовної давності (25.02.2012 до 25.02.2015) та строк, до якого проводить нарахування позивач, суд здійснює перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача; вимога про стягнення інфляційних втрат у межах строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за вказаний період було від'ємне значення індексу інфляції, а за інший період - у зв'язку із пропуском строку позовної давності; застосування до відповідача відповідальності, передбаченої абзацом 3 ч. 2 ст. 231 ГК України за порушення ним грошових зобов'язань, є помилковим, тому вимога про стягнення з відповідача 7% штрафу задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/4472/15-г скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджено, що накладні від 02.07.2010 за №№ 18-32, 35, не мають в собі всіх необхідних для оплати реквізитів, отже, не можуть бути розрахунковим документом.

На думку скаржника, висновки суду щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки головний бухгалтер не є уповноваженою особою, яка представляє відповідача у відносинах із позивачем у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності; при прийнятті оскаржуваного рішення, судом не з'ясовано, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, оскільки із акту звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 не можна встановити, коли відповідачем вчинені дії, адже акт звірки не має дати укладання, а містить лише дату існування заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що позивач не надав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки договором не вимагалось надання рахунку-фактури, вся інформація, яка підлягала відображенню в такому рахунку-фактурі, була вказана у накладних; підписання 31.03.2013 та 30.09.2013 - в межах трирічного строку позовної давності, представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та 30.09.2013, свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу, вказаної в актах, а отже, і є дією, яка переривах строк позовної давності; чинним на момент складання актів 31.03.2013 та 30.09.2013 звіряння взаєморозрахунків, законодавством, не було передбачено обов'язкового підписання актів звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на приписи Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та наказу № 336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків, такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки), що свідчить про наявність підстав у заступника головного бухгалтера позивача на підписання актів звірки взаємних розрахунків з відповідачем в силу покладених функціональних обов'язків; також позивачем наведено судову практику.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача 85 410,92 грн. основного боргу, пені у розмірі 3 264,33 грн., 3% річних у розмірі 7 701,02 грн., інфляційних втрат у розмірі 9 053,56 грн. та 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 5 978,76 грн.; судового збору.

25.03.2015 відповідачем до господарського суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.07.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та відповідачем укладено договір поставки № 100-Д/Д-1111-67.

Згідно із п. 1 Статуту позивача, зареєстрованого 27.12.2012 за № 0048562, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" створене внаслідок реорганізації, шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до п. 1.1 договору № 100-Д/Д-1111-67 позивач, за договором постачальник, зобов'язується поставити у зумовлені строки відповідачу, за договором покупцю, певну продукцію, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

У п. 2.2 договору № 100-Д/Д-1111-67 сторони погодили, що оплата товару здійснюється протягом 30-ти робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику відповідача, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка; датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Факт постачання позивачем відповідачу товару згідно із умовами договору № 100-Д/Д-1111-67 та одержання товару відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними представниками позивача та відповідача копіями накладних від 02.07.2010 за №№ 18-32 та № 35 на загальну суму у розмірі 85 410,92 грн.

В ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як свідчить зміст п. 2.2 договору № 100-Д/Д-1111-67, сторонами погоджено умову про відстрочку платежу на термін 30-ти робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором.

Таким чином, враховуючи умови п. 2.2 договору № 100-Д/Д-1111-67, відповідач повинен був оплатити поставлений позивачем товар згідно із накладними від 02.07.2010 за №№ 18-32 та № 35 до 14.08.2010.

Згідно із статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказів оплати за поставлений позивачем товар згідно із договором № 100-Д/Д-1111-67 у розмірі 85 410,92 грн., відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи часткові сплати відповідачем заборгованості, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 85 410,92 грн., за поставлений товар згідно із договором № 100-Д/Д-1111-67, є такою, що підтверджена матеріалами справи та відповідає чинному законодавству.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ЦК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема,за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Із наведеної норми матеріального права вбачається, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Між сторонами у справі № 910/4472/15-г виник спір внаслідок неоплати відповідачем переданого позивачем товару за договором № 100-Д/Д-1111-67.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Договір № 100-Д/Д-1111-67 складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві товар, а покупець наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому покупець зобов'язаний прийняти і оплатити товар, а постачальник має право вимагати від покупця відповідної оплати.

Зі змісту глави 47 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Отже, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а постачальник має право вимагати від покупця відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Слід зазначити, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Викладене узгоджується із судовою практикою.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 5 978,76 грн., нарахованої позивачем згідно із ч. 2 ст. 231 ГК України, як із таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

Відповідно до п. 7.2 договору № 100-Д/Д-1111-67 за невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті товару згідно із п. 6.3 даного договору, відповідач виплачує позивачу пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Як вбачається із розрахунку, доданого до позовної заяви, пеня за прострочення платежу нарахована за період з 13.08.2010 по 08.02.2011.

Враховуючи умови договору № 100-Д/Д-1111-67, прострочення платежу почалось з 14.08.2010, апеляційний господарський суд, здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням правильного періоду нарахування, дійшов висновку, що сума пені у загальному розмірі 3 246,20 грн. є правильною.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У розрахунку, доданому до позовної заяви, позивачем вказано періоди нарахування 7 701,02 грн. 3% річних та 9 053,56 грн. інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 13.08.2013 по 13.08.2013.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу, апеляційний господарський суд, з урахуванням початку прострочення саме з 14.08.2010, періоду, зазначеного позивачем у розрахунку, дійшов висновку, що суми 3% річних у розмірі 7 694,00 грн. та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 8 985,56 грн. є правильними.

Як вбачається із матеріалів справи, позов пред'явлено 25.02.2015.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, підписання боржником акта звірки розрахунків, в якому визначена його заборгованість.

У матеріалах справи міститься складені сторонами акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 та станом на 30.09.2013, які підписані зі сторони позивача та відповідача головними бухгалтерами та скріплені печатками останніх (а.с. 20, 69).

Відповідно до вказаних актів заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2013 та 30.09.2013 складала суму у розмірі 1 106 612,92 грн. Як свідчить довідка позивача про облік дебіторської заборгованості відповідача, станом на 02.03.2015, до загальної суми заборгованості у розмірі 1 106 612,92 грн. входить і заборгованість за одержані 02.07.2010 товари згідно із договором № 100-Д/Д-1111-67 у сумі 85 410,92 грн.

З урахуванням положень ст. 264 ЦК України, підписання акта звірки є дією, яка свідчить про визнання відповідачем боргу та є підставою для переривання перебігу позовної давності.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу; до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір (п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Складенням 31.03.2013 та 30.09.2013 актів звірки взаємних розрахунків, відповідачем визнано наявність боргу перед позивачем за договором № 100-Д/Д-1111-67 у сумі вартості товарів - 85 410,92 грн.

На момент складення зазначеного акту звірки трирічна позовна давність не спливла. Отже, після переривання 31.03.2013 та 30.09.2013, перебіг позовної давності почався заново та на момент пред'явлення позову трирічна позовна давність не спливла.

Складенням зазначених актів звірки розрахунків відповідачем визнано лише заборгованість по оплаті одержаних товарів, тому щодо решти позовних вимог позовна давність не переривалась.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, враховуючи те, що у відповідача виник обов'язок оплатити переданий позивачем товар згідно із накладними від 02.07.2010 за №№ 18-32 та № 35 саме з 14.08.2010, норми ч. 2 ст. 258 ЦК України, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення пені за період з 14.08.2010 по 08.02.2011 пред'явлена після спливу позовної давності, адже, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Таким чином, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені із пропуском позовної давності.

Отже, оскільки згідно із розрахунком позивача, доданим до позовної заяви, позивачем пред'явлені вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за період з 13.08.2010 по 13.08.2013, враховуючи початок періоду прострочення саме з 14.08.2010, то позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за період з 14.08.2010 по 24.02.2012 пред'явлені після спливу позовної давності, а за період з 25.02.2012 по 13.08.2013 інфляційні нарахування на суму заборгованості мають від'ємне значення (дефляція), тому, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму заборгованості задоволенню не підлягає.

Також позивачем пред'явлені вимоги про стягнення 3% річних за період з 13.08.2010 по 13.08.2013, враховуючи початок періоду прострочення саме з 14.08.2010, то позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 3 931,24 грн. за період з 14.08.2010 по 24.02.2012 пред'явлені після спливу позовної давності, а за період з 25.02.2012 по 13.08.2013 є такими, що пред'явлені у межах позовної давності та підлягають стягненню з відповідача у розмірі 3 762,76 грн.

У п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача сум 3% річних у розмірі 3 762,76 грн. за період з 25.02.2012 по 13.08.2013 є такою, що пред'явлена у межах позовної давності та підлягає задоволенню, а у позовних вимогах про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, нарахованих за період з 14.08.2010 по 24.02.2012, належить відмовити, у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Розрахунок сум 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу здійснений за допомогою програми "Калькулятор:Ліга:Закон".

Згідно із ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, із матеріалів справи не вбачається та позивачем не наведено поважних причин пропущення позовної давності, отже, немає підстав для висновку про існування зазначених поважних причин.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Підписання акту звіряння розрахунків між господарюючими суб'єктами, їх головними бухгалтерами, заступниками головних бухгалтерів, які є відповідальними посадовими особами на підприємстві за стан фінансово-бухгалтерського обліку та за здійсненням контролю за обліком господарських операцій, відноситься до кола функціональних обов'язків цих посадових осіб, тому, додаткового підтвердження їх повноважень не потребує.

Відсутність рахунку-фактури не є перешкодою для оплати поставлених позивачем товарів, зважаючи на зазначення їх вартості у накладних.

Крім того, ненадання рахунку про оплату товарів не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку сплатити надані послуги (зазначена правова позиція узгоджується з постановою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 29.09.2009 за № 37/405).

Оскільки між сторонами укладено договір № 100-Д/Д-1111-67, у якому зазначено реквізити обох сторін, у тому числі й банківські, посилання на відсутність відомостей щодо реквізитів для сплати заборгованості, безпідставне.

Зважаючи на те, що акт звіряння розрахунків між сторонами є тим документом, що фіксує стан розрахунків на певну дату, вказану у найменуванні документу, то й складення такого документу відбувається останньою датою періоду розрахунків.

Зазначене підтверджується тим, що особами, якими підписані акти звіряння, не зазначено іншу дату їх підписання.

У даному випадку, якщо відповідач вважає вчинення підписів іншою датою, ніж дата складення актів, то повинен довести існування такої обставини відповідно до ст. 33 ГПК України.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/4472/15-г залишити без змін, апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" без задоволення.

2. Справу № 910/4472/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 17.06.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха