КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Справа№ 910/5640/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

за участю представників

від позивача: Шикеринець Р.І. - дов. №2-264 від 29.12.2014

від відповідача: Шегера І.П. - дов. №27-У від 26.12.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва

від 21.04.2015 (суддя Спичак О.М.)

у справі №910/5640/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства „Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України"

про стягнення 25027,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Укртрансгаз" (надалі - позивач, ПАТ „Укртрансгаз") до Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" (надалі - відповідач, ДП „Укравтогаз" НАК „Нафтогаз України") про стягнення 25027,08 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №910/5640/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства „Укртрансгаз" 15700,00 грн. основного боргу, 3883,49 грн. інфляційних втрат, 1331,70 грн. 3% річних, 1526,83 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №910/5640/15-г про часткове задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству „Укртрансгаз" в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не з'ясовано факту невиконання позивачем своїх договірних зобов'язань, доводи суду ґрунтуються на вимогах позовної заяви, без урахувань доводів відповідача у справі. На думку відповідача, розрахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати, є пропозицією оплатити за продукцію. Однак позивач, в порушення умов договору, рахунок-фактуру не надсилав. Скаржник зазначає також, що висновки суду щодо переривання строку позовної давності не відповідають обставинам справи. За твердженням відповідача, суд, приймаючи до уваги в якості доказу акт звірки взаємних розрахунків не з'ясував правову природу його походження. Як зазначає апелянт, акти звірки з обох сторін підписані бухгалтерами. Таким чином, роблячи висновок, що своїми діями відповідач визнав борг за договором та таким чином перервав перебіг строку позовної давності, суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин та не дослідив, що головний бухгалтер не є уповноваженою особою, яка представляє відповідача у відносинах з позивачем, на підставі установчих документів.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.09.2011 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (продавець, позивач) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу №282-К/284/11-К (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити установки електрогенераторні та перетворювачі обертові електричні (продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Специфікацією (додаток №1 до договору) сторони погодили найменування, кількість, ціну за одиницю та загальну вартість продукції.

Відповідно до п. 3.4 договору продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору.

Згідно п. 3.5 договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2011 року (п.9.1).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 15700,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №42р/9/282-К від 27.09.2011 року.

Проте, відповідач в обумовлені договором строки вартість отриманого від позивача товару не сплатив, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 15700,00 грн.

Скаржник в апеляційній скарзі не визнає вимог позовної заяви та вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим, посилаючись на те, що відповідно до умов договору (п. 3.4., 3.5.) передбачено, що оплата за товар проводиться протягом 5 днів з дати отримання рахунку-фактури. Проте позивачем не були надані відповідачу рахунки-фактури для здіснення розрахунку за поставлену продукцію.

На думку апелянта, ненадання позивачем даних рахунків-фактур зумовило порушення умов договору з боку відповідача та призвело до того, що він не мав можливості виконати свої зобов'язання щодо оплати продукції.

Проте, такі заперечення відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено договором (а саме п. 3.4) відповідач здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

З аналізу умов договору вбачається, що наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити за поставлену продукцію з огляду на наступне.

Платіжні реквізити продавця зазначені у розділі 10 договору №282-К/284/11-К від 27.09.2011, а вартість товару узгоджена контрагентами у специфікації та видатковій накладній.

Тому, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують факт здійснення господарської операції і містять інформацію про ціну та вартість поставленої продукції, а також необхідні реквізити для здійснення оплати.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з чим погоджується колегія суддів, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №37/405 від 29.09.2009 року.

Судом встановлено, що товар був переданий відповідачу 27.09.2011, відтак з наступного дня одержання товару у відповідача виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Крім того, колегія суддів відзначає, що відповідач сам по собі факт отримання від позивача продукції згідно видаткової накладної не заперечував, як і не заперечував проти того, що вартість отриманої продукції ним не оплачена. Таким чином відповідач був зобов'язаний виконати свій обов'язок за договором та оплатити за поставлену позивачем продукцію і у разі відсутності рахунку-фактури.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач, у порушення вимог чинного законодавства та умов договору за поставлену продукцію не розрахувався, суму передбачену договором не сплатив, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення основного боргу в розмірі 15700,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

03.04.2015 через відділ документального забезпечення господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Згідно якої, скаржник просив суд застосувати строк позовної давності до позивача посилаючись на те, що строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлену продукцію почався з дати поставки 27.09.2011 та сплинув 27.09.2014 року.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Відповідно до абз. 3 п. 4.4.1 зазначеної Пленуму Вищого господарського суду України вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами 01.10.2012 та 14.10.2013, тобто в межах строку позовної давності, складено акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 та 30.09.2013 на загальну суму 1091584,19 грн., який включає борг за договором №282-К/284/11-К в сумі 15700,00 грн., що підтверджується довідкою позивача про дебіторську заборгованість ДП „Укравтогаз" НАК „Нафтогаз України", яка не спростована відповідачем. Даний акт підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог про стягнення суми основного боргу станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги стосовно того, що переривання строку позовної давності не відповідає обставинам справи, колегією суддів відхиляються та не можуть слугувати підставою для її задоволення.

Позивач також просив стягнути з відповідача 3956,40 грн. інфляційних втрат, 2857,40 грн. пені, 1099,00 грн. 7% штрафу з простроченої суми та 3% річних в сумі 1414,29 грн. за період прострочення з 01.01.2012 по 31.12.2014 року.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Згідно з п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 2857,40 грн. пені та 1099,00 грн. штрафу за порушення грошового зобов'язання, у зв'язку із перерахуванням їх за порушення саме грошового зобов'язання, що не відповідає положенням статті 231 Господарського Кодексу України.

Крім того, позивач заявляє про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які були нараховані ним, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Місцевий господарський суд правильно зазначив, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальністі за порушення зобовязання. Вказану правову позицію наведено у п.1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Суд апеляційної інстанції дослідивши здійснений судом першої інстанції обрахунок 3 % річних та інфляційних втрат приходить до висновку про його обґрунтованість, а тому оскільки арифметично правильний розрахунок розміру 3 % річних та інфляційних втрат, обрахованих судом в межах періоду з 05.03.2012 по 31.12.2014 з урахуванням вимог норм чинного законодавства та строків позовної давності, становить 1331,70 грн. 3 % річних та 3883,49 грн. інфляційних втрат, то місцевим господарським судом вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат правомірно задоволена частково.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №910/5640/15-г має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Укравтогаз" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №910/5640/15-г залишити без змін.

Матеріали справи №910/5640/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя М.М. Новіков

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець