РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015Справа № 910/11066/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Кредит Дніпро",

Товариства з обмеженою відповідальністю "Едвєйс"

про визнання договору недійсним

Суддя Карабань Я.А.

Представники сторін:

від позивача - Драч Т.П. (довіреність №лцтр/3 від 23.01.2015);

від відповідача 1 - Бальчос П. В. (дов. № 44/7 від 16.02.2015)

від відповідача 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Кредит Дніпро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Едвєйс" про визнання недійсним договору № 150813-п/Е від 15.08.2013, укладеного між публічним акціонерним товариством "Банк "Кредит Дніпро" та товариством з обмеженою відповідальністю "Едвєйс", а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2015 порушено провадження у справі № 910/11066/15 та призначено до розгляду на 20.05.2015.

20.05.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на ст.ст. 553, 626 ЦК України та зазначив, що чинне законодавство не передбачає обов'язку поручителя або кредитора попередити про укладення договору поруки, а також правові наслідки фактично наступили внаслідок укладеного договору.

Представник позивача в судове засідання з'явився та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засідання заперечив проти заявлених позовних вимог.

Представник відповідача 2 відзив на позов не надав, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались відповідачу 2 на юридичну адресу підприємства згідно відомостей з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

У відповідності з положеннями п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

З огляду на те, що ухвала суду була надіслана судом за адресою відповідача 2, зазначеною в позовній заяві, а також на адресу відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи (ст.64 ГПК України).

Також, в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке свідчить про те, що відповідачем 2 29.04.2015 була отримана ухвала суду від 14.05.2015.

Оскільки відповідач не з'явився у судове засідання, не зважаючи на належне повідомлення про розгляд справи, суд на підставі ст. 75 ГПК України, розглядає справу за наявними в ній матеріалами та доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, відповідачем 1 та витребуваних судом.

У судовому засіданні 08.06.2015 року відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва зазначає таке.

23.04.2010 між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (відповідач 1) та ТОВ «Амарант» (змінено назву на ТОВ «Луксов-УТР») (позивач) укладений Кредитний договір № 230410-КЛВ, за умова якого банк відкрив позичальнику мультивалютну не відновлювальну кредитку лінію, строковий кредит з лімітом у сумі 35000000,00 доларів США. В подальшому ліміт був збільшений до 12253600,00 доларів США. Встановлений строк сплати кредиту 01.04.2016.

Для забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору 23.04.2010 між відповідачем 1 та ТОВ "Полтав Агро" укладено договір поруки № 230410-П/1 предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання ТОВ «Амарант», далі боржник, зобов'язання перед кредитором за Кредитним договором № 230410-КЛВ від 23.04.2010 по поверненню кредитних кредитів в межах загального ліміту кредитування в сумі 35000000,00 грн., по сплаті відсотків та сплаті пені.

23.04.2010 між відповідачем 1 та Харченко Р. М. укладено договір поруки № 230410-П/2 предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання ТОВ «Амарант», далі боржник, зобов'язання перед кредитором за Кредитним договором № 230410-КЛВ від 23.04.2010 по поверненню кредитних кредитів в межах загального ліміту кредитування в сумі 35000000,00 грн., по сплаті відсотків та сплаті пені.

15.08.2013 між відповідачем 1 та ТОВ "Едвєйс" (відповідач 2) укладено договір поруки № 150813-П/Е предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання ТОВ «Амарант», далі боржник, зобов'язання перед кредитором за Кредитним договором № 230410-КЛВ від 23.04.2010, з урахувань всіх змін та доповнень, на умовах, викладених у цьому договорі. Поручитель відповідає солідарно за зобов'язання боржника перед кредитором, що витікають з кредитного договору в межах суми 1000,00 доларів США.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/14097/14-ц (провадження 2/201/877/2015) від 29.04.2015 позов стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Утр» Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Агро» (раніше - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВ-АГРО») на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 230410-КЛВ від 23.04.2010 року, договором поруки № 230410-П/1 від 23.04.2010 року, договором поруки № 230410-П/2 від 23.04.2010 року, станом на 24.10.2014 року в сумі 12 468 769,93 доларів США та 9 374, 96 гривні, що складається з: несплачена частка кредиту 12 078 000,00 доларів США; несплачені відсотки за користування кредитом 390 769,93 доларів США. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Утр» (Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвєйс» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 230410-КЛВ від 23.04.2010 року, договором поруки № 150813-П/Е від 15.08.2013 року в сумі 1 000,00 доларів США.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" звертаючись із даним позовом до суду, посилається на положення статті 203 Цивільного кодексу України та просить визнати договір поруки № 150813-П/Е від 15.08.2013 недійсним, оскільки даний правочин не є договором поруки так як не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А також, на думку позивача, укладений виключно для зміни підсудності судового спору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, як то передбачено положеннями статті 553 ЦК України.

Положеннями частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Нормами статті 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, що відповідач 1, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором основного зобов'язання до поручителів та боржника, реалізував своє право як кредитора у зобов'язанні.

З огляду на встановлене вище, суд вважає хибними твердження позивача щодо фіктивності договору поруки, оскільки реальним правовим наслідком укладення суб'єктами господарювання договору поруки є отримання кредитором додаткового солідарного боржника за господарським зобов'язанням. Факт подання позову до солідарних боржників є одним з доказів того, що укладення відповідачами за позовом договору поруки мало метою отримання саме тих правових наслідків, які встановлені для цього зобов'язання.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що укладений відповідачами правочин розширює підсудність при вирішенні спорів, проте ця обставина не може мати наслідком визнання відповідного договору недійсним.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, дотримані сторонами під час укладання Договору поруки № 150813-п/Е від 15.08.2013.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки, спірний договір поруки № 150813-п/Е від 15.08.2013 спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, тому сторонами при укладанні спірного договору поруки додержано всіх необхідних вимог щодо чинності правочину.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору поруки № 150813-п/Е від 15.08.2013, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, документально недоведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" про визнання договору поруки недійсним - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2015.

Суддя Карабань Я. А.