РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015Справа №918/1802/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лестер»

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

про зобов'язання закрити банківський рахунок та повернути кошти.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Пухальська В.І., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Лестер» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Відділення № 10 (далі - відповідач) про зобов'язання закрити банківський рахунок та повернути кошти.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.12.2014 р. було порушено провадження у справі № 918/1802/14.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 10.02.2015 р. справу № 918/1802/14 було передано за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

16.02.2015 р. до господарського суду міста Києва надійшла справа № 918/1802/14.

За результатами автоматичного розподілу справ вищезазначену справу було передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. справа № 918/1802/14 була прийнята до провадження суддею Нечаєм О.В., розгляд справи призначено на 18.03.2015 р.

04.03.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 18.03.2015 р. представник позивача не з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. позивач не виконав.

У судове засідання 18.03.2015 р. представники відповідача з'явились та подали відзив на позовну заяву. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р. відповідач виконав частково.

Враховуючи те, що представник позивача у судове засідання 18.03.2015 р. не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням позивачем та частковим виконанням відповідачем вимог ухвали господарського суду міста Києва від 18.02.2015 р., розгляд справи було відкладено на 15.04.2015 р.

У судове засідання 15.04.2015 р. представник позивача не з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 15.04.2015 р. з'явився, надав суду документи для доручення до матеріалів справи та усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі відділення № 10 (далі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лестер» (далі - клієнт, позивач) було укладено Договір про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування № 0104 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок № 0104 у 980 (валюта рахунку) та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до чинних законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п.п. 2.1.2 та 2.1.3 п. 2.1 Договору банк зобов'язаний, зокрема, своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України та виконувати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі в день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу банку та не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після закінчення операційного часу.

Відповідно до п. 7.1 Договору договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками.

Дія Договору припиняється за згодою сторін або у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Позивач у своєму позові зазначає про те, що 24.10.2014 р. ним було подано банку на виконання платіжне доручення № 180 від 22.10.2014 р., яким було доручено перерахування грошових коштів в сумі 50 000,00 грн. на рахунок ГУДК СУ в Рівненській області. В подальшому, 24.10.2014 р. позивачем було подано на виконання банку платіжне доручення № 182 від 22.10.2014 р. з дорученням на перерахування з рахунку клієнта грошових коштів в сумі 45 400,00 грн. на рахунок ГУДК СУ в Рівненській області, та 29.10.2014 р. було подано на виконання банку платіжне доручення № 184 від 27.10.2014 р. на перерахування коштів в сумі 98 040,00 грн. на рахунок ГУДК СУ в Рівненській області.

Проте, згідно з твердженнями позивача, не зважаючи на той факт, що всі вищевикладені платіжні доручення були належним чином прийняті до виконання, платежі по ним так і не були проведені, що спонукало позивача звернутись до суду із відповідним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, у своєму письмовому відзиві зазначає суду про те, що на момент подання вищеперелічених платіжних доручень, відповідач отримував фінансування від Національного банку України. Крім того, відповідач зазначає суду про те, що постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014р. № 733 відповідача було віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення, яким у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію, тому були відсутні підстави для виконання платіжних доручень позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами винили зобов'язання за Договором банківського рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Згідно з п. 30.1 ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Однак, вищевказані платіжні доручення банком у встановлений строк, всупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору, виконані не були.

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банків.

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку є майновим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14 за позовом Приватного підприємства «Актівсерв» до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивач є кредитором відповідача за Договором щодо виконання відповідачем зобов'язань за зазначеним договором, вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є саме вимогами кредитора.

При цьому, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства України, задоволення заяви про закриття банківського рахунку та, як наслідок, перерахування залишку грошових коштів на інший рахунок є взаємопов'язаними діями відповідача. Тобто, рахунок позивача, відкритий у відповідності до договору про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування, не може бути закритий без попереднього перерахування залишку грошових коштів на інший рахунок.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 р. було прийнято рішення № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк».

В подальшому, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації відповідача.

Частиною дев'ятою статті 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Порядок ліквідації банку регулюється розділом VIII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, частиною п'ятою ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку; відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону та втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури (частини 2 та 3 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів").

Положеннями статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено повноваження уповноваженої особи Фонду, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 вказаної статті, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження: складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів та складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (частини 1 та 2 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

При цьому, п. 4.27 глави 4 розділу V Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку" встановлено, що уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за винятком погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують здійснення процедури ліквідації.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до банку.

Враховуючи вищенаведене, задоволення вимог кредиторів до банку може відбуватись лише в порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та лише за умови виконання кредиторами статті 45 вказаного закону, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача перерахувати залишок коштів на рахунку на рахунок у іншому банку не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про розірвання Договору, суд зазначає наступне.

Позивач, посилаючись на п. 8.2 Договору, зазначає суду про те, що ним було направлено на адресу відповідача лист вих. № 68 від 20.11.2014 р., в якому позивачем було висловлено бажання розірвати Договір. Відповідач зазначений лист отримав 20.11.2014 р., що підтверджується відбитком штампу відділення банку, а тому, на думку позивача, з моменту отримання відповідачем зазначеного листа Договір є розірваним.

Суд не погоджується з даною позицією позивача, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п. 8.2 Договору клієнт має право порушити питання про закриття рахунку та розірвання Договору з обов'язковим попереднім письмовим повідомленням про це банку.

Зі змісту вказаного пункту Договору не вбачається того, що Договір є автоматично розірваним в односторонньому порядку з дня отримання банком повідомлення про бажання клієнта його розірвати. Крім того, умови Договору не надають сторонам права на його розірвання в односторонньому порядку.

Інших правових підстав для розірвання Договору позивачем у позовній заяві не наведено.

З огляду на вищезазначене, позовна вимога про розірвання Договору задоволенню не підлягає.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 20.04.2015 р.

Суддя О.В. Нечай