РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа №910/27425/14

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», м.Київ,

про стягнення 49 490 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 49 490 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату Товариству з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» страхового відшкодування на підставі генерального договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм і пасажирами внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» перейшло право вимоги до відповідача.

У судове засідання 10.06.2015р. позивач не з'явився, представника не направив. Наразі, про належне повідомлення вказаного учасника судового процесу свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №172.

Відповідач у відзиві №153/17 від 17.01.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що у відповідності до вимог ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує належним чином оцінену шкоду. Одночасно, Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» наголошено, що оскільки у досудовому порядку останнім не було прийнято рішення про відмову у виплаті Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» страхового відшкодування, то права вказаної особи не є порушеними, а отже, на думку відповідача, позов задоволенню не підлягає.

У судове засідання 10.06.2015р. відповідач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №490.

Наразі, з огляду на неявку сторін у судове засідання 10.06.2015р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, судом прийнято до уваги, що сторонами вже було висловлено свою правову позицію з приводу позовних вимог.

При цьому, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Розгляд справи №910/27425/14 здійснюється з 08.12.2014р., а отже подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що сторони в процесі розгляду справи 10.06.2015р. так і не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на приписи ст.69 вказаного нормативно-правового акту, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені до матеріалів справи документи, господарський суд встановив:

Згідно із ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 18.10.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» (страхувальник) було укладено генеральний договір №28-0101-01/4495 добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм і пасажирами, предметом якого відповідно до п.п.1.1.1, 3 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом й додатковим обладнанням, встановленим на ньому, з наступними характеристиками:

марка/модель: Skoda Superb,

реєстраційний номер: АА 7382 КЕ,

номер шасі:ТМВАВ43Т8ВВ3002240,

рік випуску: 2010р.

Страховим випадком за даним договором є, в тому числі, дорожньо-транспортна пригода (п.6 договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р.).

У наведеному пункті також визначено, що безумовна франшиза у разі настання означеного вище страхового випадку складає 1598 грн.

За умовами договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. вигодонабувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг».

Договір діє з 20.10.2013р. по 19.10.2014р. (п.10 договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р.).

Виходячи з змісту довідки №9422982 про дорожньо-транспортну пригоду, 12.08.2014р. о 14 годині на дорозі М-06 Київ-Чоп (на Будапешт через Львів, Мукачеве, Ужгород) 555 км, 20 м відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Skoda Fabia, державний номер ВС 1550 АН, керування яким здійснювала Павлів Ольга Миколаївна, 2. Mitsubishi Space Star, державний номер АА 5286 ІЕ, яким керував Гонтар Микола Валентинович, 3. Skoda Superb, державний номер АА 7382 КЕ, керування яким здійснював Пільків Олег Романович, 4. Автобус БАЗ АО79.23, державний номер ВС 2774 АА, яким керував Тарас Роман Петрович та 5. Skoda Superb, державний номер АІ 2057 СО, яким керував Гут Петро Петрович.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного нормативно-правового акту встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами п.13.1 договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. розмір страхового відшкодування визначається, виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних огляду пошкодженого транспортного засобу. Вартість відновлювального ремонту визначається на підставі рахунків, заказів-нарядів станцій технічного обслуговування.

12.08.2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» звернулось до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, в якій страхувальник просив виплатити страхове відшкодування шляхом перерахування грошових коштів на рахунок станції технічного обслуговування.

18.08.2014р. представниками позивача було проведено огляд транспортного засобу Skoda Superb, державний номер АА 7382 КЕ, під час якого встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 12.08.2014р., вказаному автомобілю було завдано такі пошкодження: кришка багажника, спойлер заднього бампера, боковина, підкрилок задній правий ліхтар задній, фара задня права. За наслідками осмотру було складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до змісту рахунку № від 14.08.2014р., який було складено Приватним підприємством «ГалантАвто», вартість відновлювального ремонту автомобіля Skoda Superb, державний номер АА 7382 КЕ становила 60 191,61 грн.

26.08.2014р. представниками позивача було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий акт №зска-3748, за змістом якого страховиком прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування в сумі 58 593,61 грн.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи платіжного доручення №19394 від 26.08.2014р., страховиком було виплачено страхове відшкодування на підставі договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. в сумі 58593,61 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок станції технічного обслуговування, Приватного підприємства «ГалантАвто».

За таких обставин, господарським судом встановлено, що позивачем було належним чином виконано свій обов'язок з виплати страхового відшкодування за договором №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм і пасажирами.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Таким чином, на підставі наведених норм цивільного законодавства та встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» виникло право вимагати суму страхового відшкодування в особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи постанови від 09.10.2014р. Миколаївського районного суду м.Львівської області по справі №447/2960/14-п, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 12.08.2014р. о 14 годині на дорозі М-06 Київ-Чоп (на Будапешт через Львів, Мукачеве, Ужгород) 555 км, 20 м за участю транспортних засобів 1. Skoda Fabia, державний номер ВС 1550 АН, 2. Mitsubishi Space Star, державний номер АА 5286 ІЕ, 3. Skoda Superb, державний номер АА 7382 КЕ, 4. Автобус БАЗ АО79.23, державний номер ВС 2774 АА, 5. Skoda Superb, державний номер АІ 2057 СО, визнано Павлів Ольгу Миколаївну.

Доказів оскарження та скасування у передбаченому чинним законодавством України порядку наведеного судового акту матеріали справи не містять.

За приписами ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

З довідки №9422982 про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що цивільно-правову відповідальність власника/водія транспортного засобу Skoda Fabia, державний номер ВС 1550 АН застраховано Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом №АС7091640.

Статтею ст.11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до п.1.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, база даних Моторного транспортного страхового бюро України - це єдина централізована база даних Моторного транспортного страхового бюро України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п.5.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, інформація, отримана з бази даних Моторного транспортного страхового бюро України, використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

Отже, з наведеного вище вбачається, що відомості бази даних Моторного транспортного страхового бюро України є публічними та можуть бути використані судом з метою визначення наявності полісу обов'язкового страхування в особи, яку визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в межах провадження по справі №910/27425/14. Аналогічну позицію наведено у постанові від 05.08.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-4/5903-2012-10/519-2012.

Наразі, відповідно до довідки №7/2-28/13123 від 05.05.2015р. Моторного транспортного страхового бюро України цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Skoda Fabia, державний номер ВС 1550 АН застраховано Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом №АС7091640. Наведеним полісом встановлено франшизу в розмірі 510 грн. та ліміт відповідальності по майну в сумі 50 000 грн.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи довідка №9422982 про дорожньо-транспортну пригоду та довідка №7/2-28/13123 від 05.05.2015р. Моторного транспортного страхового бюро України є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу Skoda Fabia, державний номер ВС 1550 АН саме відповідачем.

Таким чином, за висновками суду, звернення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» є обґрунтованим.

Посилання відповідача на приписи ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в якості обґрунтування своїх тверджень про помилковість визначеного заявником розміру страхового відшкодування, господарський суд вважає неправомірними з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Наразі суд зазначає, що з системного аналізу наведених норм вбачається, що під належним чином оціненою шкодою у Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розуміється шкода, оцінена насамперед страховою кампанією. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.02.2015р. Вищого господарського суду України по справі №922/3853/14.

Як вказувалось, позивачем було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування у відповідності до умов укладеного між ним та страхувальником договору №28-0101-01/4495 від 18.10.2013р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм і пасажирами.

До того ж, господарський суд наголошує, що з огляду на заперечення відповідача стосовно обґрунтованості визначеного заявником розміру страхового відшкодування, на підставі приписів ст.41 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 05.02.2015р. по справі №910/27425/14 було призначено судову експертизу. На вирішення судового експерта поставлено такі питання: який матеріальний збиток завдано власнику автомобіля Skoda Superb, реєстраційний номер АА 7382 КЕ, в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, що сталась 12.08.2014р., з урахуванням обставин дорожньо-транспортної пригоди, документів, що свідчать про пригоду, в тому числі схеми, фотографій з місця дорожньо-транспортної пригоди, характеру пошкоджень?

Проведення судової експертизи було доручено Товариству з обмеженою відповідальністю «Агенція Судових Експертиз». Обов'язок з оплати експертизи покладено саме на Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія».

Проте, з огляду на непроведення відповідачем оплати експертизи, супровідним листом №ГСМК-050215-п від 26.03.2015р. матеріали справи №910/27425/15 було повернуто без експертного висновку.

Листом від 06.04.2015р. сторін було викликано до суду для вирішення питання щодо подальшого проведення судової експертизи.

Відповідач до суду не з'явився, доказів здійснення оплати судової експертизи так і не представив. При цьому, позивач проти необхідності проведення по справі судової експертизи надав заперечення посилаючись на обґрунтованість проведеного страховиком розрахунку розмірі страхового відшкодування.

Відповідно до п.23 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» у разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони або сторони, зобов'язаної ухвалою господарського суду, від оплати витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, суд може запропонувати іншій стороні оплатити ці витрати, а за відсутності і її згоди та за неможливості проведення судової експертизи без попередньої оплати її вартості суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Отже з огляду на наведене вище, судом ухвалою від 24.04.2015р. було поновлено провадження по справі, а подальший розгляд спору здійснювався на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів невірного визначення позивачем розміру завданої під час дорожньо-транспортної пригоди 12.08.2014р. шкоди, відповідачем до матеріалів справи не представлено.

За таких обставин, твердження відповідача про наявність в останнього обов'язку відшкодувати належним чином оцінену саме суб'єктом оціночної діяльності шкоду, а також про необґрунтованість розрахунку страхового відшкодування, який було проведено позивачем, судом до уваги не приймаються як безпідставні та позбавлені належного доказового обґрунтування.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» не приймалось рішення про відмову Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» у виплаті страхового відшкодування, що, на думку відповідача, вказує на відсутність порушеного права позивача, отже і безпідставність позовних вимог, господарський суд зазначає наступне.

За позицією Конституційного суду України, викладеною в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002р. у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина 4 ст.13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до позиції Вищого господарського суду України, викладеної в Інформаційному листі №01-06/1398/2012 від 09.10.2012р. «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», страховик отримує право вимоги потерпілої особи, яке може бути реалізовано шляхом подання відповідного позову після виплати останній страхового відшкодування, і не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

Таким чином, твердження відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з неприйняттям останнім рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування у досудовому порядку, є необґрунтованими.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на те, що позов повністю доведений заявником та обґрунтований наявними в матеріалах справи документами, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування в сумі 49 490 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 49 490 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м.Київ, Подільський район, вул.Фрунзе, буд.40, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м.Київ, Солом'янський район, вул.Федорова Івана, буд.32 літ.А, ) страхове відшкодування в сумі 49 490 грн. та судовий збір в розмірі 1827 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 10.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 12.06.2015р.

Суддя М.О. Любченко