ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Справа № 925/677/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: Пересунько О.М. - особисто; Пономаренко В.О. - адвокат;

від відповідача: Шуклін Г.В. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом фізичної особи-суб"єкта підприємницької діяльності Пересунька Олександра Микитовича до фізичної особи-суб"єкта підприємницької діяльності Заровна Олени Миколаївни про стягнення 35 300,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 35 300,17 грн. заборгованості, яка складається з : 26 982,81 грн. інфляційних збитків за період з 01.10.2012 року по 31.03.2015 року; 5548,98 грн. як 3% річних за період з 01.10.2012 року по 31.03.2015 року; 2768,38 грн. - пені за період з 01.10.2012 року по 31.03.2013 року за неповернення коштів, сплачених позивачем відповідачу за товар.

Клопотаннями від 12.05.2015 року та від 16.05.2015 року (а.с. 38, 90) позивач просить у складі судових витрат стягнути з відповідача також 1000,00 грн. витрат на послуги адвоката та 1600,00 грн. вартості пального для автомобіля, як витрати на проїзд в чотири судові засідання, що пов'язані і розглядом справи.

В судовому засіданні представники позивача свої вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечує з підстав, що позивач проводить нарахування пені, інфляційних та 3% річних на кошти, від отримання яких позивач, як кредитор відмовився. Щодо пені відповідач просить застосувати строк позовної давності.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін і дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

01.02.2011 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу ( а.с. 19), за умовами якого позивач оплатив на користь відповідача будівельні матеріали на суму 74 128,60 грн., але в установлені договором строки не отримав цей товар.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 21.12.2012 року у справі № 11/5026/1687/2012 (а.с. 15) з відповідача на користь позивача було стягнуто 74 128,60 грн. основного боргу, 2149,73 грн. інфляційних збитків, 3673,94 три відсотки річних, 2713,10 грн. пені, 1653,33 грн. витрат по сплаті державного мита, 518,19 грн. витрат на оплату послуг адвоката, а всього - 84836,89 грн.

За доводами позивача, судове рішення у примусовому порядку було виконано лише частково, на суму 1318,18 грн., що підтверджується також і довідкою органу ДВС від 10.06.2015 року № 222 ( а.с. 91).

Позивач також вказав, що виконавче провадження було закінчено через відсутність у відповідачки майна та грошових коштів, на які можна звернути стягнення.

Оскільки грошове зобов'язання по поверненню коштів за товар відповідачка не виконала, позивач просить стягнути з неї інфляційні, 3% річних та пеню за прострочення, які нараховані на основну суму боргу в розмірі 74 128,60 грн.

У відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За предметом договору купівлі-продажу між сторонами від 01.02.2011 року ( а.с. 19) у відповідача немає грошового зобов'язання перед позивачем (ФОП Заровна О.М. повинна була передати позивачу будматеріали, тобто виконати негрошове зобов'язання). З цих підстав суд вважає, що грошове зобов'язання перед позивачем у відповідача по поверненню коштів за непереданий товар виникло лише із рішення суду.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідач з метою сплати боргу, визначеного судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012 (а.с. 15) перераховував поштовим зв'язком на адресу позивача грошові кошти частинами, однак позивач кілька разів відмовлявся від прийняття цих коштів і вони поверталися відповідачці.

Суд відхиляє доводи представників позивача про те, що позивачу не було відомо за що ФОП Заровна О.М. перераховує кошти позивачу поштовими переказами, оскільки, за доводами обох сторін, з часу укладення договору купівлі-продажу від 01.02.2011 року і по даний час між сторонами не існує ніяких господарських чи цивільних відносин з приводу виплати відповідачкою коштів на користь позивача, крім судового рішення у справі № 11/5026/1687/2012.

Свої відмови в отриманні боргу від відповідачки, який сплачувався нею частинами, позивач пояснює своїм правом, передбаченим ст. 529 ЦК України.

Дана норма визначає, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Як вказано вище, судом встановлено, що грошове зобов'язання відповідача перед позивачем виникло виключно на підставі судового рішення, а не на підставі умов договору згідно предмету договірного зобов'язання, хоча підставою прийняття судового рішення про стягнення коштів стало невиконання відповідачкою умов договору.

За своїм змістом ст. 529 ЦК України стосується лише сфери дії договору, актів цивільного законодавства, які покладають на особу певні зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Це вичерпний перелік випадків, в яких може застосовуватися вказана норма, про що у ній прямо зазначено.

Про виконання зобов'язань, які виникають із судового рішення, дана норма не згадує взагалі.

Крім того, ст. 526 ЦК України, яка разом із ст. 529 ЦК знаходяться в одному розділі (Виконання зобов'язань, глава 48), визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, ст. 529 ЦК визначає право кредитора не приймати виконання від боржника частинами, лише якщо цей обов'язок є договірним, або випливає із актів цивільного законодавства.

Таким чином, на думку суду, у позивача в контексті обставин даної справи немає права не приймати від боржника-відповідача виконання частинами його обов'язку, який встановлено судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012.

В даному випадку суд відхиляє заперечення позивача про те, що доказом його права не приймати від відповідачки виконання зобов'язання частинами також є і відмова суду у розстроченні чи відстроченні виконання судового рішення у справі № 11/5026/1687/2012. Це питання є процесуальним і вирішується на підставі ст. 121 ГПК України, а норма ст. 529 ЦК України є нормою матеріального права, і ці норми не є підставами для застосування одна для одної.

Так, ст. 121 ГПК України вирішення питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення пов'язує лише із винятковими випадками в залежності від обставин справи, а не із умовою договору, яка дозволяє чи забороняє виконання зобов'язання частинами.

Матеріалами справи встановлено, та повністю визнається позивачем, що

він отримав із органу ДВС на виконання судового рішення у справі № 11/5026/1687/2012 в загальній сумі 1318,18 грн. від ФОП Заровна О.М. (а.с. 91) та відмовився від отримання надісланих відповідачкою поштовими переказами коштів у сумах 10 000,00 грн., 30 000,00 грн. та 10 000,00 грн., які були переказані відповідачкою на користь позивача 25.10.2013 року, 10.10.2014 року та 20.10.2014 року відповідно (таблиця відповідача а.с. 85 оборот).

Як вказав у судовому засіданні позивач, банківського рахунку для перерахування коштів він не має і не вважає за необхідне його відкривати.

За доводами представника відповідача, 20.02.2015 року на адресу позивача відповідачкою було направлено лист з проханням вказати рахунок, куди можна перерахувати виконання за судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012, оскільки грошові перекази через пошту позивач відмовляється отримувати і повертає відповідачці.

Позивач в ході розгляду справи наполягає на отриманні від відповідачки всіє суми боргу в розмірі 74 128,60 грн. одним повним платежем, однак, як вбачається з матеріалів справи, кошти в сумі 1318,18 грн., які було стягнуто з відповідачки відділом ДВС і які є фактично частиною виконання від загальної суми боргу за судовим рішенням, позивач прийняв.

Доводи позивача про те, що він не знав куди і кому слід повернути 1318,18 грн. суд відхиляє як надумані та упереджені. Також упередженими суд вважає доводи представників позивача про те, що оскільки кошти від відповідачки в першу чергу повинні гасити борг по судових витратах, санкціях та ін. платежах і лише потім спрямовуватися на сплату основного боргу, тому в такому випадку позивач ніби має право приймати виконання по сплаті судових витрат і санкцій частинами, а сплату основного боргу має право вимагати лише повністю.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що ЗУ "Про виконавче провадження", яким врегульовані питання примусового виконання судових рішень, передбачає можливість часткового стягнення чи часткового добровільного виконання боргу за судовими рішеннями. Зокрема, про часткове виконання виконавчих документів згадується у ч. 5 ст. 12, ст. 23, 47 та інших статтях вказаного Закону.

Позицію позивача, яка полягає у відмовах у прийнятті від відповідача часткового виконання зобов'язання, встановленого судовим рішенням, з одночасним продовженням нарахування відповідачці пені, інфляційних та 3% річних на повну суму боргу, суд вважає зловживанням позивачем своїми цивільними правами, що заборонено ст. 13 ЦК України.

На підставі викладеного, суд вважає неправомірною вимогу позивача отримати від відповідача лише повне та одномоментне повернення боргу, який присуджено до стягнення судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012.

У відповідності до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Виходячи з цього правила суд вважає, що перші перераховані відповідачкою та примусово стягнуті з неї через ДВС грошові кошти у загальній сумі 11 318,18 грн. ( 10 000,00 грн. перераховані 25.10.2013 року поштовим переказом + 1318,18 грн. перераховані 19.06.2013 року і 03.07.2013 року ( довідка ДВС а.с. 91), повинні бути в першу чергу зараховані в погашення всіх присуджених до стягнення судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012 платежів, крім основного боргу :

11 318,18 грн. - 2149,73 грн. інфляційних збитків - 3673,94 три відсотки річних - 2713,10 грн. пені - 1653,33 грн. витрат по сплаті державного мита - 518,19 грн. витрат на оплату послуг адвоката = 609,89 грн.

Цей залишок сплачених коштів в сумі 609,89 грн. надалі спрямовується на погашення основного боргу 74 128,60 грн. і його залишок станом на 25.10.2013 року становить лише 73 518,71 грн. (74 128,60 - 609,89).

У відповідності до п. 5.4. постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" судам роз'яснено, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

З цих підстав суд погоджується із правом позивача нараховувати на суму стягнутих з відповідачки судовим рішенням коштів по основному боргу, інфляційних та процентів річних, за періоди після постановлення судового рішення у справі № 11/5026/1687/2012.

Відповідач не заперечує проти правомірності нарахування позивачем інфляційних та процентів річних на суму основного боргу, починаючи з 01.10.2012 року, оскільки відповідні нарахування до цієї дати вже враховані у судовому рішенні у справі № 11/5026/1687/2012.

Однак суд вважає неправомірним продовження нарахування позивачем інфляційних та процентів річних на кошти, які частинами сплачувалися відповідачкою на користь позивача шляхом поштового переказу, від прийняття яких позивач відмовлявся.

При цьому суд спирається на положення ст. 613 ЦК України, яка визначає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Під цими процентами маються на увазі лише проценти на підставі ст. 536 ЦК України (див. коментар до статті програми Ліга-Закон).

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма передбачає, що боржник повинен сплачувати інфляційні та проценти річних лише за час свого прострочення, а не за час прострочення кредитора.

Перерахування відповідачкою частини заборгованості на користь позивача поштовим зв'язком, на думку суду, є належним виконанням (фактичним виконанням в натурі) хоча б частини зобов'язання, встановленого рішенням суду. Повернення сплачених відповідачкою коштів з боку позивача є виключно його волевиявленням, а тому вважати ці кошти належно не сплаченими для продовження нарахування на них інфляційних та процентів річних - неправомірно та суперечить положенням ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, з урахуванням того, що суд вважає неправомірним продовження нарахування позивачем інфляційних та 3% річних на кошти, які відповідачка в якості часткового розрахунку сплачувала позивачу (таблиця, а.с. 85 оборот), а позивач відмовлявся від їх прийняття, то належний розрахунок вказаних платежів є таким:

період нарахуваннясума боргу3% річнихінфляційні
01.10.12-24.10.1374128,602370,08---
25.10.13-09.10.1473518,712114,9212496,83
10.10.14-19.10.1443518,7135,771044,45
20.10.14-31.03.1533518,71449,068799,33
4 969,83 грн. 22340,61 грн.

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що з 20.02.2015 року відповідачка вже не повинна сплачувати позивачу суму основного боргу взагалі, оскільки на її лист, вручений цією датою позивачу (довідка пошти а.с. 88 останній абзац) з вимогами надати реквізити для перерахування боргу, позивач нічого не відповів, тому його слід вважати таким, що відмовився від прийняття виконання.

При цьому суд виходить з того, що відповідачка не позбавлена і надалі перераховувати кошти позивачу поштовими переказам, або внести кошти на депозит нотаріальної контори у відповідності до ст. 537 ЦК України.

У відповідності до цієї норми боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку;

3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Також відповідач не надав суду доказів, чи відсутня можливість у відповідача відкрити на ім"я позивача банківський рахунок для зарахування на нього коштів на виконання судового рішення із наданням позивачу права розпорядження коштами по рахунку за довіреністю.

У відповідності до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таких обставин, які б свідчили про повне виконання відповідачкою своїх боргових зобов'язань перед позивачем і припинення цього зобов'язання, чи про прощення позивачем боргу, у справі немає.

На підставі викладеного, до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 4 969,83 грн. як 3% річних та 22 340,61 грн. інфляційних згідно наведеного вище розрахунку.

В частині вимог про стягнення пені позов до задоволення не підлягає, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Рішенням від 21.12.2012 року у справі № 11/5026/1687/2012 з відповідачки на користь позивача було стягнуто згідно п. 6.2. договору пеню у розмірі 2713,10 грн. за прострочення виконання зобов'язання, нараховану на суму основного боргу.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки згідно п. 4.1. договору купівлі-продажу між сторонами від 01.02.2011 року, товар повинен бути переданий позивачу на протязі 3х календарних днів після підписання договору, то через шість місяців після 05.02.2011 року позивач вже не вправі продовжувати нараховувати пеню відповідачці на підставі п. 6.2. договору.

Таким чином, нарахування пені позивачем за період з 01.10.2012 року по 31.03.2013 року є неправомірним, стягненню пеня в сумі 2 768,38 грн. з цих підстав не підлягає.

Умов про збільшення строку нарахування пені понад шість місяців договір купівлі-продажу, укладений між сторонами 01.02.2011 року, не містить.

За відсутності у позивача правових підстав для нарахування пені, що є підставою для відмови у позові в цій частині, суд не враховує заяву відповідача від 19.05.2015 року ( а.с. 59) про застосування позовної давності до позовних вимог в частині пені.

Позивач також просить стягнути з відповідача у складі судових витрат 1600,00 грн. вартості пального (а.с. 39,92), використаного для приїзду у чотири судові засідання (05.05.15, 19.05.15, 05.06.15, 16.06.15) та 1000,00 грн. вартості витрат на адвокатські послуги.

Відповідач заперечив проти стягнення цих коштів з мотивів, що такі витрати є завищеними, у судові засідання можна добиратися громадським транспортом, адвокатські витрати не пов'язані із розглядом даної справи, їх сплата не підтверджена касовою книгою адвоката.

Вказані вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суд вважає, що позивач вправі використовувати для приїзду у судові засідання власний автотранспорт, а витрати на пальне з цією метою, є витратами, що пов'язані з розглядом справи.

Однак, враховуючи відстань між містами Канів та Черкаси ( приблизно 90 км. між точками призначення) та споживання автомобілем позивача 10л. на 100 км. шляху, то суд вважає, що обґрунтованими витратами на придбання пального є сума у розмірі 360,00 грн. на одне судове засідання, а не 400,00 грн. як просить стягнути позивач і надав про це чеки ( пояснення позивача а.с. 95).

Таким чином, у складі судових витрат вартість витрат, пов'язаних із розглядом справи, що підлягають до відшкодування позивачу становить лише 1440,00 грн. (360,00 грн. х 4 засідання).

Адвокатські послуги позивачу надані адвокатом Пономаренко В.О. по договору від 10.04.2015 року ( а.с. 40), яка була присутня у кількох судових засіданнях, надавала пояснення по суті справи та представляла інтереси свого довірителя.

Як вбачається із п. 1 додаткової угоди від 05.05.2015 року до договору про надання правової допомоги, виготовлення адвокатом позовної заяви про стягнення 35300,17 грн., що складає ціну позову у справі, коштує 1000,00 грн. (а.с. 42).

У судовому засіданні позивач та його адвокат підтвердили, що адвокатські послуги, вартість яких позивач просить стягнути у складі судових витрат, дійсно полягають у складенні лише позовної заяви.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що вартість складення позовної заяви у сумі 1000,00 грн. є завищеною, враховуючи нескладний предмет спору, доведеність якого базується в т.ч. і на судовому рішенні, що набрало законної сили. Розрахунки позовних вимог також складності не представляють.

Суд вважає, що достатньо обґрунтованими адвокатськими витратами на складення позовної заяви у справі є сума коштів у розмірі 500,00 грн.

Як вказано вище, суд задовольнив позов частково і присуджує до стягнення з відповідач на користь позивача лише 4 969,83 грн. як 3% річних, 22 340,61 грн. інфляційних, а всього - 27 310,44 грн., а в частині стягнення пені у позові суд відмовляє повністю.

У відповідності до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд задовольнив позовні вимоги в розмірі 27 310,44 грн., що складає 77,35% від заявленого розміру позовних вимог ( 27310,44 х 100% : 35300,17).

Згідно п. 4.1. роз'яснення постанови Пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" --- правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Таким чином, судові витрати позивачу підлягають до відшкодування лише пропорційно задоволеним позовним вимогам, що складає:

- по судовому збору: 1413,18 грн. (1827,00 х 77,35%)

- по адвокатських та інших пов'язаних із розглядом справи витратах: 1500,59 грн. ( 1440,00 + 500,00 х 77,35%).

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-суб"єкта підприємницької діяльності Заровна Олени Миколаївни (ідентифікаційний номер , м. Канів, вул. Леніна, 139 - будівельні матеріали) на користь фізичної особи-суб"єкта підприємницької діяльності Пересунька Олександра Микитовича (ідентифікаційний номер , Черкаська область, м. Канів, вул. 206 Дивізії 10, кв. 41) -- 4 969,83 грн. як 3% річних, 22 340,61 грн. інфляційних, 1413,18 грн. на відшкодування судового збору та 1500,59 грн. на відшкодування адвокатських та інших витрат, пов'язаних із розглядом справи.

3. В решті вимог у позові відмовити повністю.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 19 червня 2015 року

Суддя Н.М. Спаських