ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.06.2015 Справа № 907/213/15

За позовом ФОП ОСОБА_1 с.Минай, Ужгородського району

До відповідача 1 ФОП ОСОБА_2 с.Латірка, Воловецького району

До відповідача 2 ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк м.Київ

Про стягнення заборгованості на суму 84900 грн.

Головуючий Суддя Йосипчук О. С.

За участю представників сторін:

Від позивача представник не зявився

Від відповідача1 ОСОБА_3 - представник

Від відповідача 2 Кузка С.О. - представник

СУТЬ СПОРУ: позивачем заявлено позов про стягнення із відповідача 1 84900 грн. оплати за користування майном за період з 02.03.2012р. по 01.03.2013р. Ухвалою від 27.04.2015р. до участі у справі іншого відповідача Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк м.Київ

Обгрунтовуючи власні вимоги, позивач посилається на те, факт вилучення відповідачем 2 індивідуально-визначеного майна, що став предметом іпотеки за іпотечним договором №194/23-2007 на підставі Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.11.2008р. по справі №10/184 , яке у послідуючому не реалізував у погашення боргу, а передав у користування відповідачу 1. І, оскільки, відповідач 1 здійснив використання майна без погодження із його власником, позивач вважає свої майнові права порушеними та вимагає відшкодувати збитки, відповідно ч.2 ст.16 ЦК України шляхом стягнення 84900 грн. з розрахунку орієнтовного розміру орендної плати, що ґрунтується на приписах ч.2, ст.287 ГК України, ст.1, ч.2 ст.9, ст.759, ч.3 ст.760 ЦК України та ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». При цьому, розрахунок збитку здійснено на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженого Постановою КМ України від 10.10.1995р. №786.

У подальшому, до розпочатку розгляду спору по суті, позивач, Листом від 01.04.2015р., доповнив свої обґрунтування посиланням на факт неправомірного володінням та користуванням спірного майна, на своє право здійснювати контроль над використанням та збереженням свого майна та на порушення його прав, відповідно ст.ст.397, 398 ЦК України.

Відповідач 1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема стверджує про недоведеність позивачем факту безпідставного використання у господарській діяльності ним майна, яке є власністю позивача. На вимогу суду, відповідач 2 надав пояснення, згідно з якими спірне майно (предмет іпотеки та застави) у боржника (позивач у справі) не було вилучено та в управління ПАТ «Промінвестбанк» передане не було. При цьому жодних договорів між ним та відповідачем 1 з приводу використання майна, що належить позивачеві, укладено не було.

Представник відповідача 1 у засідання суду не зявився.

Відповідач, заперечуючи проти позову зіслався на законність передачі йому майна, яке є предметом іпотеки та на відсутність будь-яких даних про передавання цього майна відповідачу 1 у володіння і користування.

Заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши подані по справі доказові матеріали щодо спірного питання,

Суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, спір про стягнення 84900 грн. плати за користування майном без установлених підстав виник у ході реалізації Рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.11.2008р. по справі №10/184, яким було стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (позивач у справі) на користь Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (відповідач2 у справі) суму 629923 ( шістсот двадцять дев"ять тисяч дев"ятсот двадцять три) грн. 09 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 194/23-2007, а саме нежитлова будівля - картоплесховище ( літ А за планом земельної ділянки) загальною площею 655,13 кв. м., прибудована з цегли, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, встановивши спосіб реалізації шляхом продажу Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, м. Київ в особі філії „Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України „ Про іпотеку з початковою ціною в розмірі 779000 ( сімсот сімдесят дев2ять тисяч) грн., а також на предмет застави за договором застави № 380/44 -2007, а саме - установку для брикетування тирси марки УБТ-300 у кількості 2 шт., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, встановивши спосіб реалізації шляхом продажу Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, м. Київ в особі філії „Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород від імені боржника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з початковою ціною в розмірі 100000 ( сто тисяч) грн. При цьому, майно, що було предметом іпотеки за іпотечним договором №194/23-2007 від 20.07.07 нежитлова будівля - картоплесховище ( літ А за планом земельної ділянки) загальною площею 655,13 кв. м., прибудована з цегли, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 предметом застави за договором застави № 380/44-2007 від 10.10.07 - установка для брикетування тирси марки УБТ-300 у кількості 2 шт., міцезнаходженням якої є: АДРЕСА_1 суд вирішив вилучити у боржника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та передати в управління Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії „Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород, видавши відповідний наказ.

Саме означене вище майно, як стверджує позивач, всупереч рішенню Господарського суду Закарпатської області від від 26.11.2008р. по справі №10/184, суду було не відчужене на користь кредитора (відповідач2), а передане відповідачу 1, який використовує це майно у власній господарській діяльності без установлених законом правових підстав та без сплати орендних платежів власникові.

Таким чином, з огляду на те, що відповідач 1 використовує спірне майно у власній господарській діяльності, позивач просить стягнути плату за користування цим майном (оренду), обґрунтовуючи свої вимоги фактичними правовідносинами оренди (хоча і без укладання договору оренди), що дають правові підстави для застосування правил ч.2, ст.287 ГК України, ст.1, ч.2 ст.9, ст.759, ч.3 ст.760 ЦК України та ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Разом з цим, поняття орендних відносин, як юридичного явища, розкрите ст.283 ГК України, аналіз якої вказує на те, що ознаками орендних відносин є виключно договірний характер (орендні відносини не можуть виникати з актів управління господарською діяльністю чи з інших підстав), передача майна у користування, платне користування, що забезпечується внесенням орендарем орендодавцеві орендної плати у визначених розмірах, строковість користування, цільова спрямованість використання предмета оренди. Власне наявність усіх наведених вище ознак орендних відносин і створює можливість застосування загальних положень про найм, прописаних ст.ст.759-786, 792-806 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представників сторін спору, спірне майно вибуло із відання позивача, не внаслідок його власної волі, а через владний примус (судовий акт), який передбачав вилучення майна із послідуючою його реалізацією на користь кредитора. При цьому, кредитор (відповідач 2) не вжив дій, направлених на фактичне вилучення майна, а власник (позивач) перестав цікавитись долею цього ж майна.

Листом від 12.03.2015р. №34 Буласовицька сільська рада Воловецького району підтвердила, що ФОП ОСОБА_2 користується будівлею в. АДРЕСА_1, в якій провів частковий ремонт, а також охороняє та зберігає її від руйнування. Листом від 13.05.2015р. №6-5-132 ПАТ «Закарпаттяобленерго» підтвердило, що постачання електроенергії на картоплесховище (АДРЕСА_2) здійснюється на підставі договлоу про постачання електричної енергії, укладеного між Воловецьким РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» та ФОП ОСОБА_2 Таким чином, факт перебування відповідача 1 у спірному приміщенні підтверджено. Однак термін користування цим майном та на яких правових засадах відповідач 1 спірним майном володів, судовим розглядом справи встановити змоги не було. Таким чином, матеріалами справи не підтверджено наявність ознак орендних відносин між позивачем та відповідачами.

Наявність права власника (позивача у справі) здійснювати контроль за використанням та збереженням майна у спірній ситуації, виразилося у формі звернення позивача із позовом про стягнення плати за користування цим майном. Інших форм прояву контролю за використанням майна позивач не навів. Відповідач 2 надав суду документально підтверджені відомості про використання майна, що вказують на спробу здійснити його продаж на аукціоні, яка позитивно не завершилась. Інших фактів використання чи володіння майна з боку відповідача 2 матеріали справи не містять. Таким чином, ст.ст.391, 390,400 ЦК України, по відношенню до відповідача 2 застосованими бути не можуть.

За таких обставин, обґрунтовані ч.2, ст.287 ГК України, ст.1, ч.2 ст.9, ст.759, ч.3 ст.760 ЦК України та ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вимоги позивача про стягнення 84900 грн. за період 02.03.2012р.-01.03.2013р. задоволеними бути не можуть оскільки не відповідають характеру відносин між учасниками цих відносин.

Позовна заява містить вимоги позивача про стягнення 84900 грн., нарахованих за період безпідставного використання майна протягом 02.03.2012р. по 01.03.2013р. Однак, обґрунтування цього періоду часу та доказів того, що у охопленому позивачем періоді саме відповідач 1 використовував спірне майно матеріали справи не містять. Ці доводи позивача не знайшли підтвердження і судовим розглядом справи; наявні у справі Лист від 12.03.2015р. №34, яким Буласовицька сільська рада Воловецького району підтвердила, що ФОП ОСОБА_2 користується будівлею в. АДРЕСА_1, в якій провів частковий ремонт, а також охороняє та зберігає її від руйнування та Лист від 13.05.2015р. №6-5-132, яким ПАТ «Закарпаттяобленерго» підтвердило, що постачання електроенергії на картоплесховище (АДРЕСА_2) здійснюється на підставі договлоу про постачання електричної енергії, укладеного між Воловецьким РЕМ ПАТ «Закарпаттяобленерго» та ФОП ОСОБА_2 на дають чіткого підтвердження використання цього майна упродовж 02.03.2012р. по 01.03.2013р., фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (відповідач 1 у справі), так і ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (відповідач 2 у справі).

Підставою для здійснення розрахунку розмірів шкоди, заподіяної позивачу внаслідок самовільного зайняття спірного приміщення, є посилання на Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затверджені Постановою КМ України №786 від 94.10.1995р. на наведені вище листи в їх сукупності. Разом з цим, ці документи не можуть підтвердити факт самовільного зайняття спірного приміщення, площу зайнятого приміщення та період часу, протягом якого це майно використовувалась без належних правових підстав.

Позивач не надав суду жодного належного доказу щодо здійснення відповідачем порушення, яке йому ставить у вину. З огляду на викладене, надані суду розрахунки завданих збитків внаслідок самовільного використання приміщення суд не може визнати належним та допустимим доказом по справі, оскільки вони виготовлені без привязки до конкретних фактичних обставин і побудовані виключно на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Саме цими нормами права обґрунтовує свої вимоги позивач.

Поряд з цим, Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна як наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що для застосування, обраного позивачем заходу відповідальності, слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

З урахуванням викладеного судом піддано аналізу наявних у справі доказів та пояснень представників на предмет з'ясовування причини з якими поязані вимоги позивача.

Виходячи з положень ст. 1166 ЦК України і ст. 218 ГК України, позивач повинен був навести мотиви застосування п.2 ст.16 ЦК України у спірній ситуації, а також наявність шкоди та довести безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача, якими завдано шкоду, та самою шкодою.

З огляду на висновки п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 р. №6 та з урахуванням п. 6 роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 р. №02-5/215 суд звертає увагу на те, що задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим у разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов: наявність правил поведінки, встановленого законом або договором, факту порушення такого правила поведінки винною особою, збитків у потерпілої особи, безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони. Окрім того, позовні матеріали повинні містити обґрунтоване викладення обставин, внаслідок яких деліктні відносини і виникли між сторонами спору.

Тому, матеріали справи не містять спроможних доказів на підтвердження факту нанесення відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди у сумі заявленого позову, наявних підстав для задоволення позову суд не знаходить.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносяться обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів - підстав позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Позовні вимоги повинні бути доведені і не можуть базуватись на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що факт неправомірного користування відповідачем 1 спірним майном протягом 02.03.2012р. по 01.03.2013р. належним чином не підтверджено, підстави нарахування позивачем розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття приміщення, на які посилається позивач, відсутні.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів що протягом 02.03.2012р.-01.03.2013р. відбулося: понесення збитків, порушення відповідачем зобов'язань або вчинення правопорушення, наявності прямого причинного зв'язку між правопорушенням або порушенням зобов'язання та збитками, вжиття заходів до зменшення суми збитків та належний розрахунок суми збитків.

Постановляючи висновок по цій справі, судом звернуто увагу на те, що розглядом справи також не було виявлено в діях обох відповідачів жлдних ознак, які б свідчили про створення позивачу перешкод у реалізації його повноважень, як власника спірного майна.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 17.06.2015р.

Суддя Йосипчук О. С.