ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" червня 2015 р. Справа № 926/604/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дефіс» м. Чернівці

до відповідача фізичної особи-підприємця Паращука Василя Вікторовича м. Чернівці

про стягнення 38554,98 грн.

Суддя Бутирський А.А.

Представники:

Від позивача - Андрійчук В.П. - представник (довіреність від 21.01.2015 р.)

Від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дефіс» м. Чернівці звернулося з позовом до фізичної особи-підприємця Паращука Василя Вікторовича м. Чернівці про стягнення 38554,98 грн. заборгованості, з них: 32259,47 грн. основного боргу та 6295,51 грн. пені, що виникли у результаті неоплати товару, отриманого у липні 2014 р. Як на підставу отримання товару позивач посилається на договори № 231 від 14.07.2014 р, № 235 від 21.07.2014 р. та видаткові накладні № Д-00093441 від 14.07.2014 р., № Д-00095589 від 31.07.2014 р.

Ухвалою від 08.04.2015 р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 29.04.2015 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався. В останнє, ухвалою від 08.06.2015 р. строк вирішення спору продовжено до 23.06.2015 р., а розгляд справи відкладено на 17.06.2015 р.

У судовому засіданні 17.06.2015 р. позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, відзив на позов не представив, хоча і був повідомлений про час і місце слухання справи належним чином. При цьому неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи, з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд

ВСТАНОВИВ:

14.07.2014 р. між сторонами укладено договір № 231, згідно якого позивач зобов'язувався надати відповідачеві товар (алкогольні напої, продукти харчування або інші вироби), а останній брав на себе обов'язок прийняти та оплатити товар. П. 2.2 цього договору передбачає, що асортимент, кількість та ціна товару, що продається згідно з цим договором, вказується у накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

21.07.2014 р. між сторонами укладено договір № 235, згідно якого позивач зобов'язувався надати відповідачеві товар (продукти харчування або інші вироби), а останній брав на себе обов'язок прийняти та оплатити товар. П. 2.2 цього договору передбачає, що асортимент, кількість та ціна товару, що продається згідно з цим договором, вказується у накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Зазначені вище договори підписані особисто відповідачем.

Із видаткових накладних № Д-00093441 від 14.07.2014 р., № Д-00095589 від 31.07.2014 р. вбачається, що позивач поставив відповідачеві товар на суму 27576,41 грн. та 4683,06 грн. відповідно. Від імені позивача та відповідача вказані видаткові накладні печатками не скріплені, підписані особами, прізвище та посада яких не вказані. Підписи особи, що отримала товар за даними накладними з боку відповідача, не є подібними до підпису відповідача на згаданих вище договорах.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-ХІV.

Зазначений закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також п. 2.1 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні за змістом вимоги щодо господарських операцій і первинних документів визначені і у «Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., у п. 2.4. якого, зокрема, зазначається, що Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Отже, для цілей бухгалтерського обліку документальним підтвердженням здійснення господарських операцій між суб'єктами господарювання є належним чином оформлені первинні документи.

Первинним документом для підтвердження поставки товару є оформлена накладна (та/або акт приймання-передачі), де вказується найменування товару, кількість та вартість, назва підприємства - отримувача товару та підпис особи, яка отримує товар. Підставою для отримання товару є надання довіреності від підприємства-покупця на особу, яка отримує товар, за встановленою формою.

Умови та порядок видачі довіреностей на одержання товарно-матеріальних цінностей регламентовано Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. № 99 дія якої поширюється на підприємства, установи та організації, їх відділення, філії, інші відокремлені підрозділи та представництва.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 р. № 99 сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Видаткові накладні № Д-00093441 від 14.07.2014 р., № Д-00095589 від 31.07.2014 р., які надані позивачем в обґрунтування позову не дозволяють зробити висновок про відвантаження позивачем та отримання товару відповідачем.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу заявлених вимог.

Судові витрати віднести на позивача.

Керуючись статтями 34, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повний текст рішення складено 17.06.2015 р.

Суддя А.А. Бутирський