ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.15 Справа № 904/2686/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК", м. Київ

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ТУРБІННИЙ ЗАВОД "КОНСТАР", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-російське товариство з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору поставки № 114-03/134 від 27.12.2012

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Авер'янов С.М. - представник за дов. № 5221, 5222 від 15.12.14

від відповідача-1: Курнова В.А. - представник за дов. № 5-135/689 від 08.06.15

від відповідача-2: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" та до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-російське товариство з обмеженою відповідальністю "Галіон Україна" про визнання недійсним договору поставки № 114-03/134 від 27.12.2012.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 18.05.2015.

18.05.2015 відповідач-1 надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на наступне: договір поставки № 114-03/134 був укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 27.12.2012, а справа про банкрутство відповідача-1 була порушена Господарським судом Дніпропетровської області лише 12.08.2014. Таким чином, укладання оспорюваного договору 27.12.2012 не порушувало і не могло порушувати права позивача як кредитора відповідача-1. Вважає, що договір № 114-03/134 від 27.12.2012 та додаткові угоди до нього відповідають загальним вимогам, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідними для їх чинності.

18.05.2015 відповідач-1 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з участю представника в іншому судовому засіданні.

08.05.2015 відповідач-2 надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що інтереси позивача за договором кредиту № 120/092/06 та договором про внесення змін до кредитного договору від 22.11.2012 належним чином захищені в межах забезпечення повернення кредиту та процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат та захищено заставою; також зазначає, що Верховний суд України при розгляді справи № 6-94ц/13, зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв'язку з його укладанням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

08.05.2015 на адресу суду надійшло клопотання відповідача, в якому просить відкласти розгляд справи, у зв'язку з перебуванням представника на навчанні та просить витребувати у позивача договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 120/092/06 від 26.12.2006, додаткові угоди до нього, в тому числі договір про внесення змін від 22.11.2012

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Ухвалою суду від 18.05.2015 розгляд справи відкладено на 02.06.2015, задоволено клопотання відповідача-2, витребувано у позивача договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 120/092/06 від 26.12.2006, додаткові угоди до нього, в тому числі договір про внесення змін від 22.11.2012.

В судовому засіданні 02.06.2015 представник позивача, відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою суду від 02.06.2015 строк розгляду спору продовжено на п'ятнадцять днів та розгляд справи відкладено на 15.06.2015.

15.06.2015 від позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України у Дніпропетровській області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Дану заяву позивач обґрунтовує тим, що у позовній заяві він посилається на докази накладення арешту, а також порушення публічного порядку, що стосується інтересів Державної виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Відповідно до абз. 5 п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції», що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Розглянувши клопотання позивача про залучення до участі у справі відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України у Дніпропетровській області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, судом встановлено, що вказане клопотання не містить обґрунтування, яким чином рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов'язки відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України у Дніпропетровській області, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного клопотання з підстав його необґрунтованості.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, місце та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 15.06.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "Криворізький турбінний завод "КОНСТАР" (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українсько-російське товариство з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" (далі - відповідач-2, постачальник) було укладено договір поставки № 114-03/134 (далі - договір поставки, арк. с. 94-97 том 1).

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобов'язується поставити покупцю, а покупець прийняти та оплатити металопродукцію (далі - товар) по номенклатурі, ціні кількістю та у строки, передбачені у специфікаціях.

Протягом дії договору, в період з 27.12.2012 до 25.02.2014 сторонами було узгоджено 21 специфікація (том1, арк. с. 98-118)

Згідно з п. 3.4 договору загальна сума договору орієнтовно складає 100000000 грн. та визначається із сум усіх підписаних специфікацій.

26.12.2006 між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (далі - позивач, кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Криворізький турбінний завод "КОНСТАР" (далі - відповідач-1, позичальник) було укладено договір про надання мільтивалютної відновлювальної кредитної лінії № 120/092/06 (далі - договір кредиту, арк. с. 130-138 том 2).

Відповідно до п. 3.3.9 договору про надання мільтивалютної відновлювальної кредитної лінії № 120/092/06 від 26.12.2006 позичальник зобов'язаний не здійснювати без попереднього письмового погодження з кредитором наступних дій на загальну суму більше як 50 процентів суми максимального ліміту заборгованості, визначеного у п. 1.1. цього договору, а саме:

- не отримувати кредити в інших банківських установах;

- не здійснювати аваль векселів;

- не надавати гарантій та поручительств;

- не здійснювати перевід активів, в тому числі шляхом створення (вступу до існуючих) збільшення статутних фондів підприємств, установ та організацій, їх об'єднань;

- не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями.

Позивач вважає, що уклавши договір поставки, відповідач-1 порушив умови п. 3.3.9 договору про надання мультивалютної відновлювальної кредитної лінії № 120/092/06 від 26.12.2006, чим порушив його права та інтереси.

Також позивач зазначає, що на момент укладення спірного договору майно відповідача-1 знаходилось під публічним обтяженням на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження підрозділу примусового виконання рішення відділу Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.08.2010, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відділу примусового виконання рішень Держаної виконавчої служби України від 07.11.2012, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 14.02.2011 винесеної Центрально-Міським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, що, на думку позивача, є обмеженням права відповідача-1 на укладення спірного договору.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просить суд визнати договір поставки № 114-03/134 від 27.12.2012 недійсним.

Господарський суд, дослідивши матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з нижченаведених підстав.

Відповідно до приписів ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У частині першій ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами-юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Пункт 7 цієї ж статті передбачає, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У пункті 7 цієї статті викладено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними") вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 1, 3 ст. 180 ГК України).

Згідно ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною першою ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом, між відповідачем-1 та відповідачем-2 був укладений договір поставки № 14-03/134 від 27.12.2012.

За вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Спірний договір викладений в одному документі, підписаний директорами обох сторін, тобто уповноваженими особами та скріплений печатками обох підприємств.

Отже вимоги діючого законодавства щодо форми укладення спірного договору сторонами виконані.

Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Сторонами надані до матеріалів справи докази виконання спірного договору поставки, а саме, копії рахунків-фактури, видаткових та податкових накладних про виконання поставки за договором, копії довіреностей на отримання товару за договором поставки та копії платіжних доручень про оплату отриманого товару (том 1, арк. с. 119-201, том 2., арк. с.1-84).

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою у справі № 904/5722/14 від 12.08.2014 Господарський суд Дніпропетровської області порушив провадження у справі № 904/5722/14 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод " Констар".

13.08.2014 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду, м. Київ розміщено оголошення за № 7587 про порушення провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" введення процедури розпорядження майном.

Ухвалою господарського суду у справі № 904/5722/14 від 13.11.2014 грошові вимоги відповідача-2 у справі про банкрутство, що виникли на підставі спірного договору були визнані господарським судом та віднесені до четвертої черги задоволення вимог кредиторів

Відтак, наявність вільного волевиявлення учасників договору поставки від 27.12.2012 № 114-03/134, його відповідність внутрішній волі при його укладенні та направленість на настання наслідків обумовлених цим правочином підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Також, суд не погоджується з твердженнями позивача стосовно обмеження його прав, як кредитора ПАТ "Криворізький завод "Констар", в силу того, що договір поставки № 114-03/134 було укладено 27.12.2012, а справа про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" була порушена господарським судом Дніпропетровської області 12.08.2014, у зв'язку з чим, укладення спірного правочину не порушувало права позивача, як кредитора ПАТ "Криворізький завод "Констар".

Частиною четвертою статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

У пункті 16 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI) зазначено, що щодо визнання недійсними правочинів (договорів), то воно може мати місце у випадках відчуження боржником безоплатно майна, прийняття боржником на себе зобов'язань без необхідних дій майнового характеру іншої сторони, прийняття на себе заставних зобов'язань на забезпечення виконання грошових вимог.

Правові наслідки спростування майнових дій та визнання недійсними правочинів (договорів) є однаковими і стосуються включення чи повернення майна боржника до ліквідаційної маси. У зв'язку з цим визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника у відповідних випадках не тягне за собою припинення правовідносин, що склалися, тому кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору - погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов'язання боржником у натурі після припинення провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач не звернувся з позовом про визнання договору поставки від 27.12.2012 № 114-03/134 недійсним у межах провадження у справі про банкрутство.

Позивач у позовній заяві, як на доказ порушення відповідачем-1 вимог Закону України "Про виконавче провадження", посилається на публічне обтяження рухомого майна відповідача-1 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження Підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.08.2010 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 14.02.2011 винесеної Центрально-Міським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції та інші обтяження майна відповідача-2.

Дане твердження позивача не може бути прийняти судом до уваги, оскільки позивачем до суду, не надано жодних належних та допустимих доказів, відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження вищевикладених обставин, викладених у позовній заві.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивач не є стороною спірного договору. Отже, він зобов'язаний обґрунтувати з посиланням на належні та допустимі докази наявність порушення його права або охоронюваного законом інтересу укладенням спірного договору.

Посилання позивача на порушення відповідачем-1 вимог п. 3.3.9 договору про надання мультивалютної відновлювальної кредитної лінії № 120/092/06 від 26.12.2006 не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно із п. 3.3.9 договору кредиту відповідач-1 зобов'язаний не здійснювати без попереднього письмового погодження з позивачем наступних дій на загальну суму більше як 50 процентів суми максимального ліміту заборгованості, визначеного у п. 1.1. цього договору, а саме:

- не отримувати кредити в інших банківських установах;

- не здійснювати аваль векселів;

- не надавати гарантій та поручительств;

- не здійснювати перевід активів, в тому числі шляхом створення (вступу до існуючих) збільшення статутних фондів підприємств, установ та організацій, їх об'єднань;

- не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями

Як вбачається з вищенаведеного пункту договору кредиту, заборони або обмеження права укладати договори поставки для відповідача-1 кредитний договір не містить.

Відповідно до ст. 6 ГК України, яка кореспондується з відповід ними положеннями ст. 3 ЦК України, загальними принципами господарювання є свобода під приємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 ГК України - підпри ємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою мо жуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесен ня до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, договір кредиту передбачав надання забезпечення з боку відповідача-1 - п. 1.3.1-13.4 договору кредиту, щодо передачі в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна на суму еквівалентну 2402722, 38 доларів США, 733780, 59 доларів США, 3223168, 32 доларів США. Пунктом 1.3.4 договору кредиту передбачено обов'язок боржника за договором передати в місячний термін в іпотеку банку будівлі та споруди, що є ліквідним майном, та : приміщеннях яких проводиться виготовлення та капітальний ремонт виробів, реалізація яких займає найбільшу питому вагу в загальному обсязі реалізації підприємства - позичальника.

Сторонами неодноразово вносились зміни щодо переліку майна та його вартості, що було надано в іпотеку, зокрема, додатковою угодою від 13.08.2009, договором про внесення змін від 22.11.2012 до договору про надання мультивалютної кредитної лінії, а також додатково введено п. 1.3.5 фінансову поруку ТОВ «Торговий дім «КОНСТАР» за договором поруки № 120/4-24/14/08/9-002 від 14.08.2009 (том 2 арк. с. 162-180).

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, інтерес ПАТ «УКРСОЦБАНК» за договором кредиту № 120/092/06 та договором про внесення змін від 22.11.2012 був належним чином забезпечений в межах забезпечення повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат та здійснення забезпеченою заставою вимоги кредитора (п. 1.3 договору кредиту).

Відтак, позивачем не доведено наявність порушення його права або охоронюваного законом інтересу з боку відповідачів під час укладання спірного договору поставки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору поставки № 114 від 27.12.2012 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 33-34, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 22.06.2015

Суддя В.І. Ярошенко