КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2015 р. Справа№ 910/1781/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

За розглядом апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/1781/15-г (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-

імпортний банк України»

в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Запоріжжі

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг»

2. Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ»

про стягнення заборгованості

Представники сторін:

від позивача: Зуєва О.В. (довіреність № 010-01/7024 від 03.09.2012р.);

від відповідачів: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. (з урахуванням ухвали від 30.04.2015р. про виправлення описки) задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» та з Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» солідарно кредитну заборгованість в розмірі 8 140 207, 77 грн., стягнуто солідарно з відповідачів судовий збір в сумі 73 080 грн..

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015р. прийнято до провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» у якій скаржник просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/1781/15-г повністю та прийняти нове рішення яким відмовити Публічному акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі в позовних вимогах до Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» повністю.

Рішення господарського суду винесене у даній справі, апелянт вважає таким, що має бути скасованим як таке, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на додаткові угоди укладені між банком та основним боржником (ТОВ «КрАЗ Лізинг») про внесення змін до кредитного договору від 29.05.2008р. № 57108К7/8 скаржник стверджує, що до договору поруки укладеного на забезпечення виконання цих зобов'язань, додатковою угодою № 75108Р2-2 від 01.03.2011р. було внесено зміни лише щодо ліміту заборгованості до 10 031 095, 90 грн. та терміну погашення кредиту до 27.05.2016р., тоді як інші зміни до умов поручительства не вносилися і нова редакція умов кредитного договору поручителю не надавалася.

Згідно доводів апелянта, пунктом 1.2 додаткової угоди № 75108К7-9 від 01.02.2012р. у кредитному договорі було збільшено обсяг зобов'язань позичальника - ТОВ «КрАЗ Лізинг», а саме: збільшено розмір комісійних винагород банку на суму ПДВ і ця зміна умов зобов'язання призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням і відбулася без згоди поручителя.

Ухвалою суду від 08.06.2015р. задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Запоріжжі про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Клопотання відповідача-1 про продовження строку розгляду скарги та відкладення розгляду справи, а також клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи відхилені, оскільки неможливість забезпечення явки представника до суду на призначену дату не є перешкодою для розгляду скарги у встановлений законом строк, сторонами у справі є юридичні особи (ТОВ «КрАЗ Лізинг», ПАТ «АвтоКрАЗ»), а не конкретні представники, ГПК України передбачає ведення справи через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену особу.

Відкладення розгляду справи можливо згідно норм ГПК України (ст. 77) у наведених в цій статті випадках (зокрема, у випадку нез'явлення представників на розгляд справи), саме, у разі коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, та не ставиться в залежність від наявності клопотання сторони тощо.

У апеляційній скарзі викладені підстави з яких, за твердженням скаржника підлягає скасуванню прийняте судом першої інстанції рішення у справі, такі суду є зрозумілими, не потребують додаткового роз'яснення представником, а розгляд апеляційної скарги здійснюється при належному забезпеченні відповідачів можливістю у встановленому та передбаченому процесуальним законом порядку реалізувати свої права як сторони у справі.

Клопотання скаржника щодо залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічного акціонерного товариства «Полтавський автоагрегатний завод», з яким банком також укладено договір поруки № 7511Р від 31.05.2010р. на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «КрАЗ Лізинг», судом розглянуто, таке підлягає відхиленню з наступних підстав.

Осіб, які поручилися незалежно одна від іншої за одного і того ж боржника за різними договорами поруки не можна вважати солідарними боржниками оскільки відсутня пряма законодавча вказівка на солідарність їхніх зобов'язань, яка згідно із ст. 541 ЦК України обов'язково повинна існувати.

У випадку невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, забезпеченого кількома незалежними один від одного договорами поруки, кредитор має право пред'явити вимогу до будь-кого з них або до всіх одночасно. При цьому той із співпоручителів, який виконав зобов'язання боржника в повному обсязі, не набуває права на регресний позов до іншого поручителя як це передбачено ч. 1 ст. 544 ЦК України для солідарних боржників.

Згідно з ч. 1 ст. 555 ЦК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Позов у даній справі заявлено до боржника та одного із поручителів, відповідно вирішення даного спору не впливає на права або обов'язки іншого поручителя, з яким укладено окремий договір поруки поручителя та щодо якого вже вирішено спір в межах іншого судового спору (справа № 917/131/15 розглянута Господарським судом Полтавської області).

За розглядом матеріалів справи, при дослідженні наявних доказів, враховуючи доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, судом відзначається про наявність підстав для часткового скасування та зміни судового рішення при врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено, не заперечується сторонами та встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, що 29.05.2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг», був укладений кредитний договір № 75108К7/8, на умовах якого на користь позичальника перераховано грошові кошти в загальній сумі 1 500 000 доларів США.

До договору сторонами вносились зміни, про що складались додаткові угоди № 75108К7-1 від 19.10.2009р., № 75108К7-2 від 05.10.2010р., № 75108К7-3 від 31.05.2010р., № 75108К7-4 від 01.11.2010р., № 75108К7-5 від 01.12.2010р., № 75108К7-6 від 01.02.2011р., № 75108К7-7 від 01.03.2011р., № 75108К7-8 від 01.03.2011р., № 75108К7-9 від 01.02.2012р., № 75108К7-10 від 06.09.2012р., № 75108К7-11 від 25.02.2013р., № 75108К7-12 від 11.03.2014р..

Згідно із змінами внесеними, додатковою угодою № 75108К7-1 від 19.10.2009р. зміст договору викладено в новій редакції, внаслідок чого прострочену заборгованість по кредиту що утворилась в сумі 435 900 доларів США винесено на рахунок строкової заборгованості.

За наслідком укладення додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011р. та внесених змін до кредитного договору залишок заборгованості в сумі 1 260 980 доларів США переведено в національну валюту, який становив 10 031 095, 90 грн..

Зазначені обставини підтверджені виписками з рахунку про рух коштів, часткове погашення боргу, зарахування по винесенню простроченої заборгованості та інше.

Згідно зі ст.ст. 14, 526 Цивільного кодексу України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3.2.2 кредитного договору № 75108К7/8 від 29.05.2008р. (в редакції додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011р.) визначено, що кінцевий термін погашення кредиту: «27» травня 2016 року.

Право банку вимагати дострокового повернення непогашеної частини кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, а також інших платежів, нарахованих згідно договору передбачено п. 6.2 кредитного договору, як наслідок події невиконання зобов'язань згідно п. 6.1 договору, зокрема, у разі якщо позичальник не сплатив банку у строк платежі з погашення кредиту, проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі належні до сплати згідно з договором, або не виконав будь-які інші умови та/або зобов'язання за договором.

В силу положень п. 3.6.2 (г) кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 банківських днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення…

Наведені положення договору кореспондуються зі статтею 1050 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

У наданих до справи претензіях-вимогах за вих. № 075-09/2851, № 075-09/2853 від 11.12.2014р., які міститься у матеріалах справи (доказом направлення вимог є надані в копіях поштові повідомлення про вручення), позивач зазначав про порушення позичальником виконання графіку надання та погашення кредиту по кредитному договору в частині погашення кредиту в загальній сумі 3 170 659, 49 грн. та виконання п. 3.5.1 та п. 4.1.1 кредитного договору в частині недотримання строків сплати нарахованих процентів та комісії за управління та з посиланням на умови договору (п. 3.6.2, п. 6.1, п. 6.2) вимагав здійснити дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом, а також інших платежів за кредитним договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання претензії-вимоги, в повному обсязі з урахуванням фактичної заборгованості на день оплати.

Документів підтверджуючих сплату суми боргу за кредитним договором перед банком по строку визначеному у вимозі, матеріали справи не містять, до стягнення в межах поданого позову, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.04.2015. № 075-02/832, згідно розрахунку заборгованості станом на 27.03.2015р., банком заявлено:

- суму простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 6 109 315, 19 грн.;

- прострочені проценти за кредитом (основним боргом) - 694 033, 51 грн.;

- прострочену комісію за управління кредитною лінією - 15 395, 79 грн.;

- пеню за прострочення зобов'язань - 1 107 371, 75 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою кредиту (основного боргу) 113 627, 62 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів за користування кредитом - 8 922, 11 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитною лінією 261, 31 грн.;

- втрати від інфляції в зв'язку із несвоєчасним погашенням заборгованості - 91 280, 49 грн..

У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Строки сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії за управління кредитною лінією визначені договором, позичальником порушені, згідно приведеного розрахунку заборгованості станом на 18.03.2015р.:

- сума заборгованості за кредитним договором становила 6 109 315, 19 грн.,

- заборгованість за відсотками - 739 666, 51 грн. з урахуванням проведення часткового погашення в сумі 45 633 грн., що підтверджено наявними у справі платіжними дорученнями № 953 від 25.03.2015р., № 955 від 26.03.2015р. є предметом спору по сумі 694 033, 51 грн. (з урахуванням поданих уточнень);

- 15 395, 79 грн. комісія за управління кредитною лінією.

Оскільки договір є обов'язковим для виконання відповідно до ст. 629 ЦК України, враховуючи відсутність доказів сплати основного боргу по кредиту, відсотків за користування коштами та комісії за управління кредитною лінією, вимоги про стягнення вказаних сум з позичальника обґрунтовано визнані такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

У п. 7.2 кредитного договору № 75108К7/8 від 29.05.2008р. (в редакції додаткової угоди № 75108К7-1 від 19.10.2009р.) зазначено, що у разі невиконання зобов'язань згідно з пп. 3.4.1, 3.5.1, статтею 4 цього договору позичальник сплачує банку пеню; пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі визначеному у п. 3.2 цього договору, і підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на день нарахування на рахунок, зазначений у п. 3.8 (б).

Згідно з п. 3.2.6 кредитного договору, розмір пені за прострочення позичальником платежів за цим договором: подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суми пені, згідно здійснених позивачем розрахунків станом на 18.03.2015р., що проведені у відношенні суми заборгованості на прострочену суму кредиту, на суму по несплачених процентах та суму прострочення сплати комісії за управління кредитом за подвійними обліковими ставками складають 1 010 242, 07 грн. - пеня за порушення строків повернення кредиту; 42 610, 05 грн. пеня за простроченими процентами по основному боргу, 52 009, 40 грн. пеня за прострочення процентів по простроченому боргу, 2 510, 24 грн. пеня за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 (ТОВ «Краз Лізинг») було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначалось про пропущення строку позовної давності передбаченого ст. 258 ЦК України у відношенні до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), розгляд якої не відображений у судовому рішенні прийнятому 07.04.2015р. у справі.

Окрім того, судом першої інстанції не розглянуто (про розгляд клопотання не відображено у жодному процесуальному документі) клопотання відповідача-1 про зменшення розміру штрафних санкцій подане до суду 23.03.2015р., не здійснювалась оцінка наведених відповідачем доводів.

З урахуванням допущеного судом першої інстанції порушення норм процесуального закону (п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України) судом апеляційної інстанції, за розглядом клопотання відповідача-1 про застосування строку позовної давності передбаченого ст. 258 ЦК України у відношенні до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) враховується наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ст. 258 ЦК України

Тобто, строк позовної давності в один рік для стягнення пені встановлений ст. 258 ЦК України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно приписів п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відповідно до приведених розрахунків (аркуш справи 49 том 2), нарахування пені здійснювалось банком наростаючим підсумком по мірі виникнення заборгованості на відповідну дату з урахуванням погашення боргу, внаслідок чого зменшувалась сума по якій обчислювалась пеня, а враховуючи нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання та подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, вимоги про стягнення пені за період з 29.06.2013р. по 27.01.2014р. в розмірі 68 971, 34 грн. задоволенню в межах поданого позову не підлягають.

З позовною заявою до суду позивач звернувся 27.01.2015р. (позов направлено поштою), а відтак, вимоги про стягнення пені задовольняються частково, згідно приведеного банком розрахунку за період її нарахування з 31.01.2014р. (по сумі пені щодо кредитної заборгованості) та є обґрунтованими лише в частині стягнення 1 038 400, 41 грн..

Клопотання відповідача-1 щодо зменшення розміру штрафних санкцій (пені) судом відхиляється, оскільки наведені заявником обставини, зокрема, тяжке фінансове становище, відсутність попиту на автомобілі, а також підтвердження факту заборгованості контрагентів перед підприємством, не можуть бути підставою для зменшення розрахованої суми штрафних санкцій, оскільки, важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, світова фінансова криза та складна економічна ситуація в країні впливає не лише на ринок машинобудівної продукції, а і досить відчутно відобразилась на банківській системі.

Положеннями статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на доведення факту прострочення виконання зобов'язань позичальника, суд погоджується із здійсненими позивачем нарахуваннями сум інфляційних збитків у загальному розмірі 91 280, 49 грн. та 3% річних за прострочення сплати: кредиту (основного боргу) 113 627, 62 грн.; процентів за користування кредитом - 8 922, 11 грн.; комісії за управління кредитною лінією 261, 31 грн. і вважає надані розрахунки обгрунтованими.

Розрахунки здійснені у відношенні наявних сум заборгованості на відповідну дату прострочення та в періоді після переведення залишку заборгованості у національну валюту.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

29 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Холдинговою компанією «АвтоКрАЗ» (ПАТ «АвтоКрАЗ», відповідач-2 у справі) було укладено договір поручительства до кредитного договору № 75108К7/8 від 29.05.2008р. згідно п. 3.1 якого, поручитель зобов'язувався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені банком.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Про порушення умов кредитного договору ТОВ «Краз Лізинг» та необхідність погашення заборгованості, в тому числі поручителями, зазначено у претензії-вимозі банку за вих. № 075-09/2851 від 11.12.2014р.. Доказом направлення вимоги є надані у копіях повідомлення про вручення рекомендованих відправлень (аркуш справи 158 на звороті), опис-вкладення у цінний лист з поштовим штемпелем про прийняття до пересилання.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи невиконання зобов'язань, що виникли для ПАТ «АвтоКрАЗ» з договору поруки від 29.05.2008р. та умови договору що передбачають солідарну відповідальність поручителя, вимоги позивача про стягнення з поручителя солідарно з боржником заявленої суми заборгованості, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню частково з урахуванням встановленої суми заборгованості, що підлягає до стягнення з основного боржника в межах заявленого позову.

При цьому, судом враховані посилання скаржника на обставини припинення, на його думку, поруки наданої за договором від 29.05.2008р. з підстав передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, а також заяву ПАТ «АвтоКрАЗ» про сплив строку позовної давності у відношенні вимог банку до поручителя подану до суду першої інстанції (аркуш справи 55 том 2), у зв'язку з чим відзначається наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно п. 8.4 договору поручительства від 29.05.2008р. дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання.

Строк основного зобов'язання встановлений у кредитному договорі № 75108К7/8 від 29.05.2008р. (п. 3.2.2 в редакції додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011р.) до 27.05.2016 року.

Претензія за вих. 075-06/1871 від 17.04.2009р. не містить вимоги банку про дострокове повернення кредиту, а є вимогою направленою в порядку п. 4.4.1, 4.4.2 договору поручительства щодо виконання поручителем зобов'язань боржника у випадку їх порушення.

У вказаній претензії (аркуш справи 56 том 2), зокрема зазначено, що у разі непогашення заборгованості, порушення строків розгляду даної претензії чи залишення її без відповіді, банк буде вимагати від позичальника повернення всієї суми кредиту разом з відсотками, платою за управління та сплати передбаченої кредитним договором і законом неустойки та збитків…

Таким чином, відсутні підстави вважати таким, що настав строк виконання основного зобов'язання при надісланні банком зазначеної претензії, а отже застосування позивачем положень ч. 4 ст. 559 ЦК України у спірних відносинах є безпідставним.

Додатковою угодою № 75108К7-1 від 19.10.2009р. зміст кредитного договору сторонами викладено в новій редакції, внаслідок чого прострочену заборгованість по кредиту що утворилась в сумі 435 900 доларів США винесено на рахунок строкової заборгованості, а відповідні зміни до договору поручительства вносились додатковою угодою № 75108Р2-1 від 09.11.2009р. та додатковою угодою № 75108Р2-2 від 01.03.2011р..

Доводи апелянта щодо наявності підстав вважати припиненим договір поруки з підстав передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд визнає необґрунтованими при врахуванні також наступного.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

При внесенні змін до кредитного договору, які впливали на обсяг відповідальності поручителя, банком отримувалась його згода, що підтверджується наявними у матеріалах справи в копіях протоколами засідання Наглядової ради ХК «АвтоКрАЗ» № 1 від 29.04.2010р., № 2 від 14.05.2010р., № 12 від 26.11.2010р., № 15 від 21.01.2011р., № 16 від 28.02.2011р. (аркуш справи 4-8 том 2).

З урахуванням змін до договору поручительства від 29.05.2008р. внесених додатковою угодою № 75108Р2-2 від 01.03.2011р., визначення терміну «Кредитний договір» в ст. 1 договору змінено та викладено в наступній редакції:

«Кредитний договір» - кредитний договір № 75108К7/8 від 29 травня 2008р. з всіма доповненнями, які укладені та будуть укладені до договору укладеного між кредитором та боржником, відповідно до якого кредитор при виконанні боржником певних його умов відкриває боржнику не відновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 10 031 095, 90 грн., на визначених кредитним договором умовах, строком погашення 27 травня 2016р. з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов кредитного договору».

Таким чином, за укладеним між сторонами договором поручительства (з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 75108Р2-2 від 01.03.2011р.), забезпеченими є:

- зобов'язання боржника (ТОВ «Краз Лізинг») за кредитним договором з всіма доповненнями, які укладені та будуть укладені до договору;

- а також, зобов'язання боржника на визначених кредитним договором умовах, зокрема, з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов кредитного договору.

Зазначені умови договору є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Посилання скаржника на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.04.2015р. у справі № 917/131/15, яким ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено у задоволенні його вимог до іншого поручителя (ПАТ «Полтавський автоагрегатний завод»), як на підтвердження правомірності його позиції у питанні припинення договору поруки укладеного з позивачем 29.05.2008р. суд відхиляє, оскільки в даному випадку судом враховуються умови на яких надано поруку саме ПАТ «АвтоКрАЗ» згідно укладеного договору поручительства від 29.05.2008р. за виконання зобов'язання перед позивачем, тоді як умови договору поруки укладеного з іншим поручителем не застосовуються у спірних відносинах.

Посилання апелянта на те, що при укладенні між банком та боржником додаткової угоди № 75108К7-9 від 01.02.2012р. відбулось збільшення обсягу його відповідальності, без отримання на це згоди, не мають правового підґрунтя з огляду на умови договору поручительства (з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 75108Р2-2 від 01.03.2011р.) відповідно до яких поручитель зобов'язувався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання боржником основного зобов'язання, передбаченого кредитним договором з всіма доповненнями, які укладені та будуть укладені до договору, а також на визначених кредитним договором умовах, зокрема, з нарахуванням процентів, комісій та інших платежів у відповідності до умов кредитного договору.

Відповідні рекомендації щодо питання, як оцінювати згоду поручителя на майбутні зміни зобов'язання, надану ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, адже договір поруки може містити умови про те, що поручитель наперед дає свою згоду відповідати за боржника у випадку зміни основного зобов'язання, навіть якщо така зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя викладені у розділі 3 у здійсненому Верховним Судом України Аналізі застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання (лист від 01.02.2015р., витяг доступний для ознайомлення в системі «Ліга») та містять посилання на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 17 січня 2011 року (справа 3-62г10).

При здійсненні розподілу витрат по сплаті судового збору судом першої інстанції не враховано, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, про що, зокрема зазначено і у п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Рішення суду у даній справі стосується стягнення із солідарних боржників суми боргу в рахунок погашення однієї суми заборгованості за кредитним договором, тоді як відшкодування по сплаті судового збору не є солідарним зобов'язанням боржника, за виконання якого надано поруку.

Виходячи із встановлених під час апеляційного провадження обставин, наявними є підстави для часткового скасування та зміни судового рішення від 06.04.2015р.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/1781/15-г скасувати в частині задоволення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КрАЗ Лізинг» та Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» пені в розмірі 68 971, 34 грн. із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/1781/15-г змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б, ідент. код 34979070), Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62, ідент. код 05808735) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) кредитну заборгованість в розмірі 8 071 236, 43 грн. (вісім мільйонів сімдесят одну тисячу двісті тридцять шість гривень 43 копійки), з яких: 6 109 315, 19 грн. (шість мільйонів сто дев'ять тисяч триста п'ятнадцять гривень 19 копійок) заборгованості по кредиту, 694 033, 51 грн. (шістсот дев'яносто чотири тисячі тридцять три гривні 51 копійка) боргу по прострочених процентах, 15 395, 79 грн. (п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто п'ять гривень 79 копійок) простроченої комісії за управління кредитною лінією, 1 038 400, 41 грн. (одну тисячу тридцять вісім тисяч чотириста гривень) пені, 122 811, 04 грн. (сто двадцять дві тисячі вісімсот одинадцять гривень 04 копійки) 3% річних, 91 280, 49 грн. (дев'яносто одна тисяча двісті вісімдесят гривень 49 копійок) втрати від інфляції.

3. В іншій частині у задоволенні вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краз Лізинг» (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б, ідент. код 34979070) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) 36 174, 60 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят чотири гривні 60 копійок) витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АвтоКрАЗ» (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62, ідент. код 05808735) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) 36 174, 60 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят чотири гривні 60 копійок) витрат по сплаті судового збору.»

4. Матеріали справи № 910/1781/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Р.І. Самсін

Судді І.М. Скрипка

С.А. Гончаров