ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2015 р.Справа № 916/813/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: Е.М. Вєлковій

за участю представників сторін:

від прокуратури - М.Ю. Риженко

від позивача - С.П. Дідух

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про день, час та місце апеляційного перегляду повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОВ»

на рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2015 року

у справі № 916/813/15-г

за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОВ»;

2) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси

про визнання договору недійсним та повернення нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року Військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до місцевого господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОВ», Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси про:

-визнання недійсним попереднього договору оренди нерухомого військового майна №б/н/2014/КЕВ від 12.08.2014р., укладеного між відповідачами;

-витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «КРОВ» шляхом виселення та повернення за актом-прийому передачі державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення площею 304,7 кв.м. будівлі за генеральним планом №1 та технічний майданчик площею 100 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3А, військового містечка №17м (а.с. 2-8).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням приписів ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», п.п. 2, 5, 8, 11 Порядку надання дозволу військовим частинами Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000р.

Міністерство оборони України у поясненнях визнало позовні вимоги повністю (а.с. 34-37).

Відповідачі у відзивах на позов зазначили про його необґрунтованість (а.с. 86-90, 99-100).

ТОВ «Кров» у клопотанні про зупинення провадження у справі просило в порядку ст. 79 ГПК України зупинити його до розгляду господарської справи №916/1355/15-г за позовом ТОВ «Кров» до КЕВ м. Одеси про тлумачення змісту попереднього договору оренди нерухомого військового майна №б/н/2014/КЕВ від 12.08.2014р., у задоволенні якого відмовлено з підстав його недоведеності та необґрунтованості, про що зазначено в оскарженому рішенні (а.с. 71-73).

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2015р. (суддя Цісельський О.В.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 28.04.2015р., позов задоволено повністю з мотивів правомірності заявлених вимог, стягнуто з відповідачів по 609,00 грн. судового збору (а.с. 103-106).

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Кров» 07.05.2015р. звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило його скасувати, у позові відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права (а.с. 116-121).

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду (а.с. 111).

Відзиви на апеляційну скаргу від прокурора та представників сторін не надходили.

09.06.2015р. до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ТОВ «КРОВ» про відкладення розгляду справи в межах строків, передбачених ГПК України, у зв'язку із перебуванням представника товариства на лікарняному. Доказів знаходження представника ТОВ «КРОВ» на лікарняному до клопотання не додано. Прокурор та представник Міністерства оборони України в судовому засідання 11.06.2015р. заперечували проти його задоволення. Вказане клопотання відхилено судовою колегією з підстав не доведеності неможливості прибуття представника товариства в судове засідання. Крім того, нормами ГПК України не передбачена явка сторін обов'язковою та не визнана такою судом апеляційної інстанції.

Заслухавши прокурора, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

12.08.2014р. між КЕВ м. Одеси (Орендодавець) та ТОВ «КРОВ» (Орендар) укладено попередній договір оренди №б/н/2014/КЕВ, згідно п.п. 1.1., 1.3. якого в строкове платне користування передано нерухоме військове майно загальною площею 404,7 кв.м., а саме: нежитлові приміщення площею 304,7 кв.м. майстерні інв. №1 та технічний майданчик, площею 100,0 кв.м. військового містечка №17м, які знаходяться на балансі КЕВ м. Одеси та розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3 для використання станції технічного обслуговування. Вартість нерухомого військового майна визначена на 08.07.2013р. за незалежною оцінкою і становить, згідно акту оцінки 243594 грн. (без ПДВ).

Відповідно п. 2.1. договору Орендар вступає у строкове платне користування нерухомим військовим майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк 3 роки і більше - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передавання нерухомого військового майна.

У розділах 3-9, 11 сторони обумовили розмір та порядок сплати орендної плати, використання амортизаційних відрахувань і відновлення орендованого майна, обов'язки та права, відповідальність і вирішення спорів за договором, особливі умови договору.

Пунктом 10.1. договору встановлено, що останній укладено строком на 1 рік та діє з 12.08.2014р. по 12.08.2015р.

Договір підписаний та скріплений печатками сторін 12.08.2014р. (а.с. 12-17).

Того ж дня, за актом приймання-передачі нерухомого військового майна, об'єкт оренди передано Орендарю (а.с. 18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що передача в оренду ТОВ «КРОВ» нерухомого військового майна здійснена без:

-проведення оцінки об'єкту оренди нерухомого майна та отримання акту оцінки, погодженого з Фондом державного майна України (його регіональним відділенням) із відзначенням, що п. 1.1. спірного попереднього договору оренди визначена вартість об'єкта оренди, яка становить 243594,00 грн., проте в додатках до цього договору відсутні будь-які акти оцінки об'єкту оренди.

-проведення конкурсу, за результатами якого укладається договір оренди нерухомого військового майна;

-отримання дозволу Міністерства оборони України або уповноваженого ним органу військового управління (зокрема Головного квартирно-експлуатаційного управління), погодженого з Фондом державного майна України (його регіональним відділенням) на укладення договору оренди.

Крім того, за твердженням прокурора, всупереч п. 8 Порядку надання дозволу військовим частинами Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000р. об'єкти нерухомого майна військового містечка 17м не внесені до переліку військового майна, яке може бути передано в оренду, більш того за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.10.2013р. №926-р майновий комплекс військового містечка 17м перебуває у переліку об'єктів військового майна на відчуження.

На думку прокурора, у зв'язку з неправомірною передачею в оренду ТОВ «КРОВ» нерухомого військового майна загальною площею 404,7 кв.м., спірний попередній договір оренди не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечать інтересам держави, що і стало підставою для звернення прокурора з даним позовом.

За твердженням ТОВ «Кров», до попередніх договорів оренди не застосовується порядок укладання договорів оренди державного та комунального майна відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна»; прокурором не доведено порушення інтересів держави в особі Міністерства оборони України, внаслідок укладання попереднього договори оренди; між Міністерством оборони України та ТОВ «КРОВ» не існують договірних відносин, а відтак норма ч. 1 ст. 216 ЦК України щодо повернення нерухомого військового майна не може застосовуватися у даному випадку.

На думку КЕВ м. Одеси, останній не допускав порушень законодавства України щодо надання нерухомого військового майна в оренду ТОВ «КРОВ». Спеціальних вимог законодавства України потребує договір оренди державного та комунального майна, а не попередній договір оренди.

Задовольняючі позовні вимоги повністю, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачами укладено попередній договір оренди без проведення конкурсу, за результатами якого договір оренди нерухомого військового майна мав бути укладений; без проведення оцінки об'єкту нерухомого майна та отримання акту оцінки, погодженого з Фондом державного майна України; без отримання дозволу Міністерства оборони України або уповноваженого ним органу військового управління (зокрема Головного квартирно-експлуатаційного управління), погодженого з Фондом державного майна України (його регіональним відділенням) на укладення договору оренди, що в свою чергу суперечить приписам чинного законодавства України, яке встановлює порядок передачі в оренду військового майна, у зв'язку з чим спірний попередній договір оренди визнано недійсним, витребувано із чужого незаконного володіння ТОВ «КРОВ» шляхом виселення та повернення за актом прийому-передачі державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення площею 304,7 кв.м. будівлі за генеральним планом №1 та технічний майданчик площею 100 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3А, військового містечка №17м.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Частиною 3 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв'язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Згідно з абзацами 1-3 ст. 7 Закону «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» України військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України. Забороняється надання в оренду озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки.

Пунктами 3, 4 Порядку надання дозволу військовим частинами Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000р. (далі-Порядок) встановлено, що дозвіл на передачу юридичним і фізичним особам закріпленого за військовими частинами рухомого та нерухомого військового майна в оренду, за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки, надається військовим частинам, зареєстрованим як суб'єкти господарської діяльності у Збройних Силах, за умови, що це не заподіюватиме шкоди їх бойовій та мобілізаційній готовності (не впливатиме на повноту, своєчасність та якість виконання поставлених перед військовими частинами завдань у мирний та воєнний час). Дозвіл військовим частинам на передачу військового майна в оренду надається, зокрема, щодо нерухомого військового майна - Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

Дозволу Міністерства оборони України або уповноваженим ним органу, погодженого з ФДМ України або його регіональним відділенням на передачу нерухомого військового майна військового містечка №17м матеріали справи не містять.

За змістом абзаців 4-6 ст. 7 Закону «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.

За умовами п.п. 5, 6, 7 Порядку передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна за погодженням з Міноборони. Оцінка вартості, зокрема, нерухомого військового майна - проводиться відповідно до Методики оцінки вартості об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 р. № 629 (ЗП України, 1995р., № 12, ст. 276; 1996р. № 14, ст. 380). Оцінка вартості військового майна проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв). Акти оцінки вартості майна, що передається в оренду, погоджуються з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) і затверджуються Міноборони. Оцінка вартості майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна.

Відповідно до п.п 1.1., 1.2., 3.1. Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затвердженої наказом Міністерства оборони України №46 від 02.02.2010р. (далі - Інструкція) процедура передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна квартирно-експлуатаційними відділами, квартирно-експлуатаційними частинами районів, військовими частинами, закладами, установами та організаціями Міністерства оборони України та Збройних Сил України, які утримуються за рахунок Державного бюджету України, обліковують на балансових рахунках нерухоме військове майно, зареєстровані як суб'єкти господарської діяльності у Збройних Силах України і мають дозвіл на здійснення виду господарської діяльності «Здавання в оренду власного нерухомого майна» та безпосередньо здійснюють цю діяльність (далі - орендодавці). Орендодавці здійснюють передачу нерухомого військового майна в оренду юридичним і фізичним особам виключно на конкурсній основі відповідно до вимог чинного законодавства України. Оцінка вартості нерухомого військового майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди за ініціативою орендодавця або на підставі заяв (звернень) від фізичних чи юридичних осіб, зацікавлених в укладенні договорів оренди відповідного нерухомого військового майна, та здійснюється до опублікування повідомлення про майно, яке пропонується для передачі в оренду. Звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) є чинним протягом 6 місяців від дня її проведення, якщо інший термін не передбачено у звіті про оцінку майна (акті оцінки майна). Період між датою оцінки і датою початку дії договору оренди не може перевищувати 6 місяців, якщо інший термін не передбачено у звіті про оцінку майна.

Судова колегія критично ставиться до посилання у п. 1.1. спірного договору оренди на акт оцінки об'єкту оренди від 08.07.2013р., оскільки по-перше, вказаний акт взагалі відсутній в матеріалах справи; по-друге, початок дії договору - 12.08.2014р., тобто понад 6 місяців з дати оцінки об'єкту оренди, що в свою чергу свідчить про втрату його чинності. Крім того, в матеріалах справи також відсутні документи, що підтверджують проведення конкурсу щодо передачі цього майна в оренду.

За приписами п.п. 8, 9 Порядку військові частини визначають переліки військового майна, яке без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності може бути передано в оренду, і подають їх на затвердження Міністрові оборони. Відомості про майно, яке включено до затверджених переліків, підлягають опублікуванню у засобах масової інформації. Зазначена інформація є підставою для проведення конкурсів на передачу в оренду відповідного військового майна.

З матеріалів справи не вбачається доказів того, що нерухоме військове майно військового містечка №17м включено до переліку оренди військового майна. Натомість, за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.10.2013р. №926-р військове містечко №17м загальною площею 340 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3 внесено до переліку об'єктів нерухомого військового майна на відчуження разом з земельною ділянкою на якій воно розташовано (а.с. 22).

Пунктами 11-13 Порядку передбачено, що подані матеріали щодо оренди, зокрема, нерухомого військового майна розглядаються Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління у місячний термін. Під час розгляду зазначених матеріалів Міноборони або уповноважені ним органи військового управління погоджують питання про надання дозволу на оренду майна та проект договору його оренди з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) за місцезнаходженням цього майна. Фонд державного майна чи його регіональні відділення (представництва) розглядають надіслані матеріали та проекти договорів оренди нерухомого військового майна і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилають відповідно Міноборони або уповноваженим ним органам військового управління свої висновки стосовно надання дозволів на передачу військового майна в оренду та укладення договорів. Міноборони або уповноважені ним органи військового управління враховують зазначені у пункті 12 цього Порядку висновки під час підготовки дозволів на передачу нерухомого військового майна в оренду та висновку стосовно укладення договорів оренди.

У відповідності до п.п. 5.5., 5.6. Інструкції після отримання та врахування висновків ФДМ України чи його регіональних відділень Головне КЕУ надає дозвіл (відмову) на передачу нерухомого військового майна в оренду та укладення договору оренди згідно з довіреністю Міністерства оборони України, наданою начальнику Головного КЕУ щодо надання дозволів (відмов) на передачу нерухомого військового майна в оренду та укладення договорів оренди. Після отримання дозволів на передачу нерухомого військового майна в оренду та укладення договорів оренди орендодавці підписують договори оренди.

Дозволу Міністерства оборони України, погодженого з ФДМ України або його регіональним відділенням щодо укладання спірного договору оренди №б/н/2014/КЕВ від 12.08.2014р. в матеріалах справи немає.

Згідно з ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовного того, що укладений між відповідачами спірний договір не відповідає вимогам чинного на момент його укладення законодавства України, а саме Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», Порядку надання дозволу військовим частинами Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000р., Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затвердженої наказом Міністерства оборони України №46 від 02.02.2010р.

Крім того, судова колегія зазначає слідуюче.

Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

У відповідності до ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором (ч.1) Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів (ч.2). У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку (ч.3). Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні (ч.4). Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 5).

Проаналізувавши зміст спірного договору оренди, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовного того, що за своєю правовою природою оспорюваний правочин є попереднім договором оренди нерухомого військового майна, оскільки всупереч ст. 635 ЦК України вказаним договором не визначено строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору та відшкодування стороні, яка ухиляється від укладання основного договору збитків, завданих простроченням.

Укладення основного договору за попереднім є обов'язком сторін в силу ст. 635 ЦК України, ст. 182 ГК України, а тому дотримання порядку, передбаченого законодавством укладення договорів оренди нерухомого військового майна обов'язкова і для попередніх договорів.

Посилання скаржника на ч. 2 ст. 182 ГК України у даному випадку є безпідставним, оскільки нею передбачено не застосування загального порядку укладання договору, встановленого ст. 181 ГК України (направлення проекту договору, строки його оформлення, надсилання іншій стороні проекту договору, розгляд розбіжностей та їх передача на вирішення в судовому порядку).

Зміст спірного договору навпаки, свідчать про те, що договір оренди нерухомого військового майна №б/н/2014/КЕВ від 12.08.2014р. є саме договором оренди нерухомого військового майна, що належить до державної власності.

Безпідставним є посилання скаржника, що у даному випадку неприпустимо застосовувати положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Разом з тим, висновок судової колегії, стосовно того, що зі змісту спірного договору не витікає того, що він є саме попереднім договором оренди нерухомого військового майне не впливає на висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору оренди, оскільки у будь-якого випадку даний договір будь-то попередній чи ні, укладений з порушенням вимог чинного законодавства України.

Позовна вимога про витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «КРОВ» шляхом виселення та повернення за актом-прийому передачі державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення площею 304,7 кв.м. будівлі за генеральним планом №1 та технічний майданчик площею 100 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Василя Стуса, 3А, військового містечка №17м є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди цього майна, а відтак задоволення первісної позовної вимоги тягне за собою й задоволення похідної від неї позовної вимоги, а тому висновок суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про повернення військового нерухомого майна є цілком правомірним та обґрунтованим.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують вищенаведене, а відтак судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2015р. у справі №916/813/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 12.06.2015р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран